Avui parlaré d'una situació verídica
que vaig viure fa temps,
quan era professor de dibuix
a l'escola de La Puríssima,
quan encara funcionava, poc abans que tanqués.
La Puríssima era a Torrebonica,
a mig camí de Sabadell i Terrassa.
Això seria cap al 1980, si fa no fa.
Jo ensenyava dibuix
a nois i noies
de 10 fins a 16 anys.
Al matí, cada curs, a diferents aules
feia les assignatures que li tocaven.
Hi havia un professor nou, bona gent.
L'escola s'estava adaptant a la llei LISMI.
I en aquest procés de reconversió
d'escola de sords religiosa a ordinària,
s'hi incorporaven docents laics,
alguns amb interès i una mica de coneixement de la LSC.
Un dia, aquell professor que us deia,
el que tenia voluntat per aprendre LSC,
va entrar a la meva aula
i em va demanar ajuda.
Volia que jo expliqués un text d'història
als seus alumnes,
nois i noies de 12 a 14 anys.
Ja feia més de dues hores
que intentava explicar-los-el en va.
Així, em va demanar si ho podia provar jo,
ja que, al ser també sord, ens entendríem millor.
Vaig deixar la classe a mitges
per acompanyar-lo fins la seva.
Vaig llegir curosament el text
i en menys de 15 minuts
ja l'havia explicat.
Els hi va agradar i alguns van riure del contingut.
El professor va quedar astorat.
Ell ho havia intentat durant més de dues hores
i jo en només 15 minuts ho havia aconseguit.
I com que no s’ho acabava de creure
vaig convidar-lo que ho comprovés preguntant.
Totes les respostes obtingudes
eren encertades.
El professor va quedar impressionat.
Ell ni amb dues hores va aconseguir
el que jo en 15 minuts.
Encara recordo la figura del pobre mestre, seient tot consternat.
Aquesta història demostra que,
perquè hi hagi aprenentatge,
professors i alumnes
han de compartir la mateixa llengua vehicular.
Si no l'arribo a ajudar,
ni amb més de dues hores l'haguéssin entès.
Imagineu-vos aquesta situació
durant tota l'etapa educativa!
Els alumnes són abandonats a la seva sort!