Benvingut
Som al recull
d'anècdotes personals
o explicades per altres.
Avui va d'una
que em va contar
algú altre
com a verídica.
I que jo mateix
vaig voler-ne comprovar
la veracitat dels fets.
I en dono fe.
I diu així:
Era pels volts de 1950
si fa o no fa
quan es va fundar a Barcelona
el centre catòlic de sords,
com una delegació
del centre catòlic
de Madrid.
Es va organitzar
un partit de futbol
entre les dues seus
que s'havia de jugar
fora de casa.
L'equip de Barcelona
van anar-hi en tren.
Com ja deveu suposar
no era pas un AVE
sinó un tren de vapor
que deixava un llastre
de fum de carbó.
L'equip de Barcelona
va perdre per vuit a zero
com el Barça durant
aquesta darrera dècada.
En fi.
Però tot i la derrota
l'esperit de joc amistós
i el bon perdre
no van impedir fer nous amics.
La nit abans
del llarg viatge en tren
de tornada cap a Barcelona
van decidir sortir de gresca per Madrid
en comptes d'anar a dormir.
La majoria preferia
guardar-se el son
pel viatge asseguts
en els incòmodes bancs del tren.
Llevat de tres bons minyons,
la resta van sortir
a viure la nit.
Un d'ells era el meu sogre.
Els sords li diem així:
"l'orellut"
i el seu nom de bateig
és Pepito Solanes.
El pare de la meva esposa.
Ell va ser un dels que va preferir
quedar-se a descansar bé.
Els altres, després de fer el cafre
fins a la matinada
van tornar ben cansats.
Van sentir gairebé enveja
en veure en Solanes
gaudint d'un bon son.
Faltaven només dues hores
per llevar-se,
no pagava la pena gitar-se
amb el risc d'adormir-se
i perdre el tren.
L'avorriment és creatiu.
I aprofitant que ells ja estaven vestits
fan dissimular davant el mirall
els estralls de la nit,
i es van pentinar
com qui té el costum de fer-ho
en llevar-se cada matí.
A més, van tenir la delicadesa
d'avançar les agulles del rellotge
d'en Solanes.
I tots, en solemne comitiva
el van rodejar i despertar.
Quan un ull d'en Solanes es va obrir
li van dir: - Pepito!
- Que tots ja estem i només faltes tu!
- D'aquí poc marxarà el tren!
En Solanes va fer el salt més olímpic
que s'ha pogut fer mai des d'un llit.
Va caure dempeus
a punt per comprovar
que les agulles del rellotge
hi eren i no li mentien.
La comitiva va tapar
els altres dos que dormien.
I mentre ell esverat
es rentava la cara
tots van anar allitant-se.
A en Pepito que s'havia afeitat
a contra rellotge
li costava creure que tots s'adormissin
en un temps rècord.
I mentre parlava sol
va veure pel rellotge d'un d'ells
que eren dues hores abans
del que l'havien fet creure.
I la negror de la finestra
li ho confirmava.
I va tornar a jeure.
Mai ningú ha esperat el tren
tant a punt i ajagut com en Solanes.
Divina joventut.