Jo vaig néixer
a l'hospital de la Maternitat de BCN
el 5/01/1941.
A casa tot era en signes.
Només parlàvem amb signes.
I des del primer minut,
n’estic convençuda,
que jo ja aprenia on vivia
i on era en LS.
La primera cosa que vaig aprendre
per cridar la mama o el papa era...
Jo no deia "mama"
sabia que no em sentirien.
Jo el que feia ...
si volia alguna cosa,...
a la mama o al papa.
Sempre vam viure
al C\Baixada de Santa Clara 2, 7è pis.
Al vespre,
quan tornava i entrava a casa
tenia por que un home em perseguís.
Què feia aleshores?
Pujava l'escala cridant: “Mama!, mama!.”.
Sabia que els papes no em sentirien,
però pensava: si ve algú, tindrà por,
perquè veurà que estic cridant
i no em perseguirà.
Jo estava a casa,
i sentia que pujava un sord.
Sabia quin sord era.
Passes,
la barana,
el respirar "mmmm"...
un altre feia "mmm ah mmm",
com que són set pisos...
un altre feia "mmm ah mmm"
o pujava més de pressa,
més fluix,
i jo li deia a la mama,
“Ara ve Cortada”.
Ja sabia qui venia.
-Millor que un intèrfon.
- Igual, igual.
Als 3 o 4 anys
vaig anar al col•legi
perquè el meu pare volia
que aprengués de pressa a parlar.
el papa i la mama eren sords,
els amics que venien a veure els pares eren sords.
Per això volia que comencés l'escola aviat.
També teníem una veïna
que era la senyora ... (espera) ...la senyora Paquita.
Ells eren molt catalans,
havien perdut la guerra, eren molt d'esquerres.
I el papa volia que baixéssim a casa la Paquita.
Allà nosaltres jugàvem
i parlàvem amb veu.
El pare va anar al col•legi
i va dir: "mireu,
jo i la meva dona som sords
i demanem una atenció especial
per les nostres filles,
perquè a casa només signem.
I és veritat.
Ara ja de gran penso: oi, perquè?
Els mestres de l'escola,
prestaven atenció especial
a la meva germana i amb mi.
Quan s'havia de fer alguna cosa
deien: "levanta" i m'aixecava.
Hi havien els altres,
i no, no... em criden a mi!.
Perquè m'aixecava i parlava,
aprenia a parlar.
Quan érem més petites,
anàvem a la Casa del Sordmut
de Barcelona, a l'associació.
Nosaltres el dissabte,
a les 17h hi anàvem.
El meu pare era president, o secretari
i la meva mare hi tenia les seves amigues.
Nosaltres jugàvem amb els fills dels sords.
Ells ja sabien el que era un sord.
No calia que els expliqués
o què feien.
Jugàvem amb oients del carrer.
L'únic inconvenient era que arribàvem a casa
i aleshores el meu pare deia:
M'ha dit un ocellet que heu fet això i això.
Com ho sap? Si nosaltres hem estat jugant!
El pare va avisar les botigues,
vigileu què fan les meves filles.
Com que nosaltres no sentim,
qualsevol cosa ens ho dieu.
Nosaltres no podíem fer un secret.
Sempre dèiem: els ocellets d'aquest barri, ale!
No podem fer res!
Ma germana i jo parlàvem.
No signàvem.
Moltes vegades parlar era un problema.
Els pares no sentien el que nosaltres parlàvem.
També teníem la gran sort de poder dir el que volíem
perquè els pares no ens sentien.
I nosaltres dèiem:
"Teresa! Què et sembla... sortirem d'hora? O què farem?
Pues no ho sé noia, al papa no vol..., bueno pues"
Fèiem això, i de seguida la meva mare: "què dieu?"
Perquè?
Nosaltres posàvem una cara diferent del normal.
I la meva mare, sorda de naixement
això ho tenia molt treballat.
Sovint es diu que "els sords" son mal pensats.
No ho són.
Però ells saben si parles no d'ells.
I sovint quan el sord pregunta als oïdors:
"Què dius ?”
“No, no passa res".
Ells saben que nosaltres hem parlat d'ells.
Jo acompanyava la iaia
i un dia el metge em va dir:
"Pot venir una persona gran?
...perquè hem de parlar amb ella".
I jo vaig dir:
La persona gran que vingui també serà sorda
i jo també vindré per fer la traducció.
Em mira el metge...
La meva iaia, a veure què deien...
El metge diu: La teva iaia té un càncer
i s'ha de cuidar molt.
En 4 o 5 mesos no podrà estar bé.
I m'ho va dir a mi, una nena molt petita.
Quan tenia 11 o 12 anys,
els meus avis vivien a Albacete.
Vivien de rellogat, que es deia abans.
Amb una família, perquè eren molt pobres.
Un sord d'Albacete va dir als meus avis:
Hi ha una casa que la lloguen,
podeu mirar.
Nosaltres no hi érem
Els avis van veure la casa
Era després de la guerra, als anys 50.
La casa tenia un pati, una sala
un dormitori i una cuina.
Però per ells dos els anava molt bé.
I “si, si, si.”
Van pagar el traspàs i molt bé.
Al cap d'uns dies
va venir l'amo de la casa
i va dir: no, no, aquells no eren.
L'amo sóc jo.
I vosaltres m'ho heu de pagar tot.
Els avis van dir:
Ja no tenim més diners.
Doncs al carrer.
L'avi va escriure una carta al meu pare
dient mira el que ens ha passat.
Anirem a viure al carrer.
I el meu pare, com que era molt tranquil...
Va dir: fàcil, la Mercè
que agafi el tren que vagi a Albacete.
perquè no deixin els avis al carrer.
Jo vaig viure un any a Albacete,
i em reunia amb tots els sords d'Albacete
i parlava i vivia amb els sords d'Albacete.
Quan vam anar a veure l'amo del pis...
van veure els avis amb una nena.
Jo traduint als avis i vaig acabar dient:
Els meus avis no poden viure al carrer.
L'amo va dir: Tranquils, no passa res,
que continuïn al pis.
No m'havien dit que per fer d'intèrpret
necessités sempre dir la veritat,
que era una responsabilitat,
que havies de vigilar...
A mi ningú m'havia dit res.
Jo no tenia més de 15 anys.
I vaig acompanyar a un altre,
per primera vegada a la vida
vaig entrar a la Modelo.
Vam anar amb l'advocat,
a la presó.
Vam entrar a una sala,
amb un mirall,
Però abans l'advocat va mirar un altre judici,
I l'advocat li anava dient:
Perquè tu.. la xocolata, pesava..., (no sé quant)
Jo pensava: xocolata?
el posen a la presó per tenir xocolata?
Clar, jo què sabia!
Tot això ara entenc no era xocolata, xocolata,
sinó que era una altra cosa.
Jo he viscut dos moments difícils.
Un sord a la presó que havien de jutjar,
i jo feia d'intèrpret.
Jo el coneixia.
Era un sord bo.
Però era molt nerviós,
i el vaig haver d’acompanyar al judici.
Ell vivia a les barraques de Montjuïc.
I anava a presó
per barallar-se amb un veí i pegar-lo.
I casi va agafar el ganivet
però al final no.
L'advocat de l'altre deia: con un cuchillo,
però jo no ho crec.
El sord, al judici, em deia: t'ho juro!
Jo no vaig ser el primer en pegar.
Ell em va pegar i després jo vaig explotar,
El coneixia des que era petita
t'ho juro...
Havia de fer d'intèrpret.
Però en un moment donat vaig dir:
Un moment, vull parlar.
Em van mirar tots,
perquè era intèrpret i no podia parlar.
El jutge, em va mirar
(jo ja era gran) i va dir: digui.
I vaig dir:
“Miri, han de tenir present
que aquesta persona és sorda.
I el que ha rebut és oient.
I amb la veu i amb la paraula
pot dir moltes coses:
fill de puta, maricon, etc, etc,
No vaig dir això,
vaig dir paraules molt fortes, ofensives,
i el sord amb la paraula no pot dir res,
ell necessita el gest.
Necessita: tu! Què t´has pensat!
Agafar...
i a l'agafar pot fer que faci un cop,
o el tiri a terra.
No crida amb la veu,
sinó que crida amb el gest.
El jutge ho va entendre
i no el van acusar de res.
Després un altre cas,
una parella, tots dos eren sords,
i el marit es va morir.
Aleshores va anar al metge
amb la seva filla que era oient.
I la seva filla em va dir:
Pots tu acompanyar-la al metge?
perquè amb la meva és impossible.
La vaig acompanyar.
El seu marit es va morir de sida,
i el metge li deia
que ella no podia fer sexe
amb qualsevol persona
perquè ella també tenia el sida.
I la senyora sorda deia:
el meu marit ara s'ha mort,
pesat,
jo he patit amb ell
i ara jo vull disfrutar.
Jo li deia:
tu disfruta com vulguis,
però t'has de posar condons.
Ara jo condons?
si jo ja no tinc la regla,
si ja puc fer el que vulgui...
no va haver-hi manera
que entengués que havia de fer sexe diferent.
Es va acabar.
La seva filla se’n va anar.
I jo anava a l'associació de sords i la veia.
I jo no podia dir: Cuidado que té sida.
I això és molt difícil.
Si fas d'intèrpret de la teva família
hi ha coses molt difícils:
Interpretar quan els pares es barallen
i es volen separar.
Fas d'intèrpret i defenses un o l'altre,
segons la teva experiència.
Sempre he dit, que els pares
no facin servir els fills d'intèrprets.
Per a res.
Viure amb els fills si,
però fer d'intèrpret dels pares
no s'hauria de fer.
Amb els sords em trobo a gust.
Mira, m'estan agafant ganes de plorar.
Me’ls estimava, me’ls estimo,
i per a mi són excepcionals.
Quan em diuen: Els sords són diferents.
No , no, els sords són iguals que nosaltres,
però la seva comunicació és diferent.
Hi ha sords boníssims,
simpàtics, imbècils, igual, igual.
Moltes vegades
anava a reunions de la Generalitat o...
i deien: els sords són molt difícils
i costa perquè ens entenguin.
I jo dic: i el Barça?
Que no us baralleu?
Que no sou diferents políticament?
Doncs els sords també.
Igual que nosaltres,
i són persones igual que nosaltres.
Amb els sords m'hi trobo molt bé.
Els sords sí que tenen uns trets especials,
diferents: són sords.
No són diferents, sinó que són sords.
Per exemple, cridar, no cal.
Tu els ho dius normal.
Parlar de cara.
Hi ha molts que ve un sord i...
A veure que... cómo te parece...
si abaixes el cap no t'entendran.
Moltes vegades els oïdors
agafem el braç del sord.
“és una nota de carinyo”,
no.
Si tu agafes un sord pel braç
és com si li tapes la boca.
Un cec necessita agafar-te el braç
per saber que ets aquí.
Notar el teu cos... com respira...
estàs més cansat...
però a un sord no li agafis mai el braç.
Una altra cosa,
cau una cosa a terra.
Cau aquí.
Algú dirà: s'ha quedat tranquil.
No, no, és que no ho ha sentit.
I una altra cosa,
on ha caigut la cosa.
Tu pel soroll sabràs on ha caigut
Un sord ha de mirar
a veure on ha caigut.
Bé, moltes coses.
Són detalls que el sord percep diferent,
en aquest sentit.
Però per tota la resta, bé, igual, igual.
Els sords es barallen,
estan contents,
juguen, tot, tot el que vulguis.
Per Nadal
a la taula hi havia el meu pare,
la meva mare,
el meu avi, la meva àvia,
la tieta, amb el seu marit, tots sords.
Oients?
La meva germana i jo.
Signàvem.
Però ells deien un acudit,
i tots "hahahaha”
i la meva germana i jo
dèiem: quina tonteria.
Ara nosaltres volem explicar un acudit.
A nosaltres ens feia gràcia,
i els papes: ah si! a veure,
torna a explicar-lo perquè no l'he entès.
És diferent. No ens entenem.
La concepció de la gràcia és molt diferent.
En els anys 30, 40,
les pel•lícules, no eren com ara.
No eren mudes tampoc.
Els films italians de l'Anna Magnani
o la Sofia Loren, que feia: Hahaha!
feien gestos! I els sords gaudien.
Quan van començar els films americans,
saps què van fer molts?
Tenir un llapis a la mà.
Fixeu-vos en els telenotícies
espanyols de l'època... tots els llapis a la mà.
Perquè no se’ls escapés cap gesto.
Perquè la mama abans veia les notícies
quan va sortir la televisió a l'inici.
Però ara amb cara inexpressiva diuen:
“se estan muriendo cinquenta mil personas
atracadas en un barco y pasando hambre, y se...”
I no se'ls mou ni un gest.
Diuen els sords que són molt poc agraïts.
Clar! perquè han de fer l'esforç ells!.
La societat també ha de fer un esforç.
Costa poc eh?
Menjar, dormir, guapo, lleig, ai!
però noi, això no es fa ara.
Perquè operar?
estarà millor?
ho sentirà millor?.
Jo penso que no cal.
Jo ara tinc quatre nets,
les meves filles hi senten.
Quan vaig parir no em preocupava
si les meves filles serien sordes.
El meu marit, va posar un ciri
a la mare de Déu perquè hi sentissin.
Això no preocupa les meves filles.
Si són sords no importa.
Perquè elles han conegut els avis.
I els han vist normals.
I un sord no és una cosa, ai!
Va haver-hi un temps que
tots els sords es podien curar,
o operant-los o posant-los un aparell
"El implante coclear”
L'hospital Sant Joan de Déu
tenia també un logopeda,
un senyor ja gran, que per casualitat
estava casat amb una germana del meu pare.
N’hauria de saber el nom
però... no ho sabré. Ah!
Era logopeda, i la llengua de signes... no!.
Venia un pare oient amb un fill sord,
de signes? Res!
I de col•legi de sords? Res!
Li deien:... podrà parlar,
podrà entendre's amb tothom,
serà normal...
i jo no hi estic d'acord.
Serà normal
si comença a entendre la llengua de signes.
La seva 1a llengua és la llengua de signes.
I a partir d'aquí aprendrà qualsevol llengua.
Però començar a parlar, sense saber què és?
Sense desenvolupament cognitiu,
que entengui què és,
que sàpiga on viu, amb qui,
i qui és com a persona.
Però penseu quan siguin grans.
En una reunió, com fan el jovent,
els veig a vegades a tots reunits
que parlen...
Un sord, amb molt bona lectura labial
i bona veu, que s'entengui molt bé,
no estarà integrada.
Estaran els pares molt contents,
mira el meu fill com parla.
Però no, no sap res.
Em va un whatsap i miro (i jo plorant)
m'explicaven la festa dels 40 anys,
en signes...
Jo pensava, la meva mare, això?.
El meu pare ja vivint ell,
s'escrivia amb sords de França, d'Anglaterra,
d'Amèrica també. Però escrivint.
Si ara tenen això d'internet
penso que tots els sords
es comuniquen amb tot el món.
Quan ho vaig veure vaig pensar: però que bé.
Però ara jo no parlo amb ningú.
Tots són oïdors, tots.
La meva neta quan era petita
jo li volia ensenyar, perquè fes d'intèrpret.
Clar, jugant, ...no!
Com les meves filles,
jugaven amb la seva iaia,
però va vinga,
no, no, ningú ha continuat.
Jo voldria o pensava
que es podria crear un estament
que pogués ajudar aquests pares
a entendre i acceptar
que el seu fill és sord,
que no és un malalt,
que és una persona normal,
que necessitarà comunicació visual.
L'única cosa que hauran de fer,
és jugar, mentre sigui petit.
Jugar amb gestos.
Fer que el nen també faci gestos
fins que el nen els ensenyi els gestos.
Arribarà així.
I els pares han d’aprendre a treballar els gestos.
Per què? Perquè la part oral,
el nen pot pronunciar perfectament
però el significat, cognitivament, què és,
no ho saben, no ho aprenen,
és impossible.
En canvi, ja vaig veure en un parvulari a Girona,
un nano de 3 o 4 anys,
que havia vist una pel•lícula,
i li explicava a un company.
Més vocabulari no podia tenir
que cap nen que parlés.
Perquè la pel•lícula és:
“Un els atacava amb una metralladora
i aleshores el cotxe es va desembarrancar,
va xocar i van caure...”
Aquí hi ha tant de vocabulari
que cap nen parlant l'utilitzaria,
“... Conduïa amb dificultat, va xocar contra la paret,
el capó es va bellugar per totes bandes
i els de dins cridaven...”.
Aquest vocabulari no el té un nen que parla
amb 4 anys o 3 anys.
I s'ha d'aprofitar aquest vocabulari.
Perquè a través d'aquest aprendrà una metralladora,
els tancs...
Però la millor solució és que aquests pares
i vagin a una escola de sords
i vegin aquest diàleg de nens sords
en llengua de signes
i vegin la diferència.
Que vagin a una altra escola
que estiguin tots allà “tiesos”,
i no hi ha comunicació.
És que els pares haurien de saber signes.
De les coses que m'ha sabut més greu,
comunicar amb una persona sorda, jove,
i estar els pares allà i que em diguin:
quina enveja
com et comuniques amb la meva filla.
Clar, és que havien d'aprendre.
Que si te'n vas a Alemanya hauràs d'aprendre alemany
si vols treballar i viure bé.
Amb els fills el mateix.
per tenir comunicació.
d'un pare oïdor amb un fill sord.
Té la obligació
d'aprendre la llengua de signes.
Ha de signar amb el seu fill.
Alguns pares volen que els fills tinguin idiomes.
I el primer que fan, és portar-los a l'Institut Francès.
Perquè?
Allà aprendran d'una manera natural el francès.
O els porten a Sant Cugat
on comencen a haver escoles bressol d'anglès.
volen que el nen tingui l'input de l'anglès
perquè de gran entraran amb més facilitat en l'anglès.
I perquè no es fa amb els nens sords?
Aprendran amb signes,
però la vida els farà aprendre també a parlar,
a comunicar-se parlant.
faran tots aquests exercicis perquè la veu es formi,
Faran tots aquests exercicis perquè la veu es formi,
però la comprensió ja la tindran.
El pensament,
la part cognitiva, això és important.
Que d'una manera natural el nen aprengui una llengua
per poder accedir a totes les altres.