Als 4 anys em van detectar la sordesa.
Abans, no se sap què va passar.
Potser va ser una pèrdua progressiva.
Jo parlava una mica però ma germana gens.
Perquè jo era sorda amb restes auditives.
I les audiometries ho reflectien.
Segons la meva mare, jo era molt observadora.
Potser construïa el meu món visualment.
Mostrava interès per tot l'entorn.
I a mesura que perdia audició més m'esforçava.
Els meus pares eren oïdors, com els dos germans grans,
i la meva germana i jo sordes.
Els dos primers van néixer a Càceres, i nosaltres dues a Barcelona.
Potser ens vam quedar sordes per l'ambient?
Amb els pares la comunicació era oral.
No tinc un record d'haver estat oïdora,
així que no puc comparar la comunicació
com a oïdora i, després, com a sorda.
Va ser progressiu.
La comunicació a casa era visual i gestual.
La meva germana tenia més dificultats.
Moltes vegades jo li feia d'intèrpret.
Si no ens enteníem, repetien el que calgués.
Els meus pares tenien molta paciència.
Jo a vegades, els posava a prova
per veure fins on aguantaven. Eren molt pacients.
La gent que no té aquesta sensiblitat,
i et fan mala cara o no et repeteixen.
Però els pares sí.
Cercaven sinònims, altres maneres de dir les coses...
Com dir "quant val?" o "quantes pessetes"?
Però hi ha gent que no t'ajuda.
Jo signava amb la meva germana Maria del Mar.
Però no sabíem que allò era llengua de signes.
Teníem una comunicació visual a través de gestos,
articulació de paraules, signes sense dactilologia
que havíem creat per identificar sons...
No teníem el concepte de signe personal,
però els creàvem segons algun atribut:
el bigoti, la cara, si era dona, la germana...
No utilitzàvem pròpiament el signe de "germana"
pèro li atribuíem un signe pactat entre nosaltres.
Sí, signes domèstics que pactàvem.
Senzillament, ens comunicàvem com podíem
i funcionava. Ens enteníem.
Havíem crescut juntes amb un any i mig de diferència.
La Maria del Mar no encaixava a l'escola
i va acabar anant a la Puríssima.
De fet, en un principi, hi vam anar les dues.
Però les monges en veure que jo parlava força,
i que jo ja havia estat integrada en una escola
a l'Arans, d'educació especial,
que era una escola privada constituïda com a cooperativa.
Van veure clarament que la Purísima no feia per mi.
Així va ser com les monges em van derivar
a una escola ordinària del meu barri.
I un cop per setmana feia escola compartida.
Hi anava el dissabte, que aleshores era dia escolar.
Depèn dels progressos auditius.
L'escola necessitaria una aula per a sords
i una d'oïdors.
Les activitats comunes beneficiarien a tots.
Uns, gràcies a restes auditives parlaran més oralment
i altres els anirà bé, simplement, estar amb oïdors.
És a dir, separats però amb estones compartides.
Per protegir la identitat,
que si no es vetlla, acaba afectada.
Els sords en una aula ordinària pateixen
quan són conscients que
se'ls escapa informació.
Acabaran parlant, però l'experiència serà colpidora.
Se'ls criticarà la manera de parlar.
Aprendre, però, sentint-se acomplexats?
Això no és bo pels infants.
En canvi, si estan entre sords
reforçaran l'autoestima.
Els continguts no ho són tot.
I sense comunicació grupal
tampoc s'adquireixen habilitats socials.
Cal trobar un equilibri emocional.
Exactament, no ho sé,
però ma mare ho situa cap als set anys.
Aleshores jo ja ho tenia clar: seria mestra.
Un record molt viu de l'escola Arans
és la comunicació amb els nens sords;
fèiem gestos i ens acabàvem entenent.
En canvi, la comunicació oral
amb altres sords no fluïa.
Em semblava una comunicació amb mancances.
Però pels mestres,
el que no parlava oralment no era intel·ligent.
Tot i que quan signàvem
em semblaven intel·ligents.
Les mestres em dèien que jo parlava molt bé i era intel·ligent.
Alguna cosa no m'encaixava.
No puc concretar el què
perquè fa tant temps d'això
que barrejo els records amb el present.
Però sentia impotència.
Veia com els mestres no aconseguien explicar-se,
i ,en canvi els sords, m'entenien perfectament amb gestos.
Vaig adonar-me que jo podria ser bona mestra.
Sí. Molta gent pensa que parlar oralment
està relacionat amb el desenvolupament cognitiu.
A vegades hi ha alumnes sords que parlen molt bé,
però els costen les matemàtiques.
I s'enfaden quan no entenen els problemes.
Es comparen amb els sords que no parlen bé
i que entenen les matemàtiques.
En canvi, ells, que parlen bé, no les entenen.
Jo els dic que són habilitats independents.
Hi ha oïdors que destaquen en dibuix,
a altres els costa les matemàtiques...
I que ser bo en una àrea no implica ser-ho en tot.
I s'enfaden.
Antigament, Aristòtil deia que el logos
diferenciava els humans dels animals.
És a dir, que un ésser sense parla,
no té intel·lecte.
I també s'inferia que un ésser
que no parlava era com un animal,
que no raonava.
El terme "logopèdia" prové de "logos".
Per això, es prioritza ensenyar a parlar
per tal que s'aprengui a raonar.
I aquesta deducció aristotèlica
encara s'utilitza i s'aplica.
Inferir que si no es parla bé
la persona és un animal és un llast que s'arrossega.
No ho he acabat d'analitzar.
A altres països es parla de "fonetista" o "fonoaudiòleg",
és un terme més adequat.
A Espanya utilitzem el terme "logopeda".
M'agradaria conèixer el context que va generar aquest terme.
Si partim de què "logos"
és la capacitat de raonar
i "pedia" el fet d'ensenyar,
molts logopedes conclouran que
els sords que no oralitzen
no poden tenir raonament.
Aquesta deducció té conseqüències nocives.
És una afirmació sentenciadora.
La llengua de signes és "logos"
i possibilita el raonament.
Una mica per necessitat,
però em va compensar.
Quan vaig llicenciar-me
vaig buscar feina com a mestra de sords.
Com a requisit em demanaven ser logopeda.
A mi em semblava absurd perquè jo era sorda,
però al final vaig estudiar logopèdia.
Alguns temes com la teoria del llenguatge,
aspectes funcionals o lingüístics
em van semblar interessants.
Vaig adaptar els coneixements obtinguts
al camp de la llengua de signes.
No vaig aplicar-ho tot, però sí una base.
Així, treballant amb els nens,
vaig anar revisant els apunts.
He estat ensenyant de forma particular
a nens sords, però aquests anys no els compto.
Com a funcionària aviat farà 32 anys.
Treballava de mestra al CREDA.
Abans es deia FONO,
però a l'època que em vaig incorporar
va passar a dir-se CREDA.
Aviat farà 32 anys.
"Háblame a los ojos"
és el primer llibre
que vaig escriure.
Em va ajudar a reflexionar
i em va servir com a teràpia.
Intentava explicar què passava dins meu.
Tenia les idees i els records confosos.
Em va servir per actualitzar
i endreçar els pensaments i records.
És molt emotiu i en el procés
jo mateixa vaig aprendre molt.
El segon llibre és de ficció.
Vaig intentar posar-me
a la pell d'una adolescent
de 15 anys que estudia
en un institut
diferents assignatures.
És a dir, no és la meva vivència personal.
És una reflexió profunda
amb la intenció d'obrir debat
sobre diversos temes.
Per exemple, la situació
de les persones sordes a la presó,
o ser una dona i sorda.
El segon llibre, per tant, és de debat.
Al tercer llibre, "Tu memoria en mis manos",
vaig recuperar la meva experiència,
però d'una manera positiva.
Jo com a persona adulta
em posava en contacte amb la nena que vaig ser.
El jo d'ara li endreçava els records
a la nena d'abans.
La dona adulta que sóc ara
explicava a la nena tot el que no havia entès.
Li donava el vocabulari perquè ho entengués tot,
ja que de petita em van quedar
moltes coses per entendre.
Com a mestra explico el meu comportament...
És com un diàleg. Jo ara penso diferent de
com pensava de petita, per exemple en el tema de les cançons en LSC.
Les cançons no es poden traduir de qualsevol manera.
S'han de fer d'una manera genuïna.
És cert que l'entonació en llengua oral
no correspon a l'entonació en llengua de signes.
A l'hora de traduir, s'ha de seguir el text original,
però, aíxí, es perd part de la musicalitat.
En canvi, les cançons creades
directament en llengua de signes,
poden inspirar-se en la llengua oral,
però transmeten més.
A alguns sords els agrada,
sobretot si hi senten amb ajudes tècniques.
Jo abans hi sentia i ho gaudia.
A mesura que he perdut audició,
no entenc les cançons traduïdes, no em transmeten res.
Demano que s'escrigui en LSC: la musicalitat, el ritme
i l'entonació, sempre respectant la gramàtica.
Ara el signe que s'utilitza és aquest.
Però n'hi ha dos. Crec que el més adequat
seria aquest de "treure l'habilitat lingüística".
Dels de 0 a 3 anys,
és el moment d'adquisició d'una llengua natural
sense passar pel procés d'aprenentatge,
sinó que el fet d'estar exposat a una llengua
i gràcies al context, s'estableixen ancoratges.
Un infant, als 3 anys, ja parla amb tota la gramàtica.
I als 6 anys, fa servir les estructures d'un adult.
Per exemple, si una persona,
malgrat tenir bona vista,
es tapa els dos ulls
fins als 3 anys,
el seu cervell no podrà aprendre.
No veurà totes les formes
que s'aprenen de forma natural
ni farà les relacions que s'estableixen mirant.
Si es tapa els dos ulls fins als 3 anys,
no sabrà veure.
El seu ull funcionarà, però no sabrà mirar.
I haurà de reeducar la visibilitat recuperada,
ja que la ruta estarà tancada.
Haurà de buscar una altra ruta d'accessibilitat.
Com que no arriba per la ruta natural
aquella àrea s'haurà inhabilitat.
Per habilitar-la es necessita molt esforç
i un procés d'aprenentatge i d'ensenyament
a base de repeticions i informacions addicionals.
Requereix molt temps.
Es pot aconseguir aprendre, però no espontàniament.
En canvi, un nen si ha après de forma natural a parlar
als 6 anys, ja fa totes les reflexions
i preguntes pròpies de la seva edat.
És molt important l'etapa dels 0 als 3 anys.
En aquesta edat, hi ha casos de privació lingüística.
Es pateix molt
i el procés d'aprenentatge és molt dificultós.
Tot i això, alguns són capaços d'aprendre.
Hi ha gent capaç d'ensenyar a aquests nens.
Després seran capaços de conduir
i de tenir una vida i una llar.
S'utilitzen dos signes
per aquesta terminologia.
Hi ha nens que tenen dificultat amb la lectura.
La majoria de persones sordes,
com que no han assimilat una llengua de forma completa,
a l'etapa dels 0 als 3 anys,
també tenen dificultats en lectoescriptura.
I com s'aprèn una llengua de forma completa?
Dels 0 als 3 anys, tan si és sord o oïdor,
un nen ha d'estar exposat
a moltes situacions lingüístiques
perquè el seu cervell rebi molts estímuls.
Si no hi sentís prou, no tindria suficients entrades.
Les entrades es produeixen
en totes les situacions en què hi ha comunicació.
Per tant, no es refereix només a la comunicació
persona-persona, un diàleg.
Si no està exposat a converses de l'entorn.
Si no es fa aquesta adquisició al període crític,
hi haurà dificultat d'aprenentatge,N de memorització lingüística.
El meu consell és que els nens puguin accedir
a una llengua dels 0 als 3 anys, de forma completa.
Si un nen sord no sent bé amb les ajudes que duu
hauria d'estar en contacte amb altres nens sords.
Que parli oralment amb els pares, però que també signin.
Que rebi informació en llengua de signes.
Així, aquest nen podrà escoltar en signes
les converses de l'entorn, veure converses d'adults.
Quan els nens no s'interessen per
les converses d'adults, vol dir que no hi sent bé
i necessita llengua de signes.
Cal que vegi adults signant.
Li despertarà la curiositat pel que es diu, i aprendrà.
Un nadó està encuriosit per tot el que es diu.
Si hi sent, cal aprofitar les restes auditives,
però també cal signar.
Així accedirà tant al so, com a la llengua de signes.
Si als 3 anys ha adquirit la llengua oral, parlarà,
si no tindrà la llengua de signes com a recurs.
Podrà escollir i sentirà més autoestima.
És graciosa aquesta pregunta.
Per mi un nen no és ni bo ni dolent.
No s'ha de veure així un nen.
Un nen té ganes de ser vist, vol cridar l'atenció.
Necessita que l'observin, que el vegin,
que li prestin atenció.
Molts nens criden l'atenció dels adults.
Si aquesta atenció no es dóna, el nen no se sent bé.
Acabarà fent alguna cosa per cridar l'atenció,
però aquesta cosa no és bona ni dolenta.
Farà coses per cridar l'atenció, perquè l'adult l'observi.
L'adult jutja aquest acte com a bé o malament.
Però el nen no ha fet res malament.
A partir d'aquí se'l jutja: "ets molt pesat" o "ho fas malament".
Això comença a etiquetar al nen.
Aquestes situacions passen sovint.
Si un nen que juga a pilota, la llença contra un llum
l'adult s'enfadarà i el renyarà.
Això és molt brusc.
Pel nen és una novetat i s'espanta.
La curiositat l'empeny a repetir.
Tots els nens aprenen per petició.
Així que ho torna a fer. Torna a llençar la pilota
i l'adult torna a aparèixer. Pel nen és divertit.
Ell fa un acte i s'acosta un adult.
Així té una interacció. Però si l'adult no apareix,
la llençarà contra una altra cosa.
Fins que s'acosti i li digui que això no es fa.
No ho farà més mentre no estigui avorrit.
Quan s'avorreixi provarà de llançar coses
per la finestra per cridar l'atenció.
Si li diuen "ets dolent"
en aquell moment el judici no té conseqüències.
Més tard, quan observa una altra situació,
i veu que algú fa aquell judici,
ho associarà a la seva conducta.
Això el reforça, i reproduirà les conductes jutjades
com a dolentes, que criden l'atenció.
Portar-se bé ho associa a no fer res.
I això és avorrit.
Per tant, com més avorrit estigui un nen actiu
serà més fàcil que acabi fent les conductes
que comporten el judici de "ser dolent".
Si la situació canvia
i l'adult juga i es comunica
amb un nen que juga a pilota sol,
el nen té una resposta positiva.
Té l'atenció d'un adult i estableix un joc.
Si en aquell moment,
el nen fa un intent de llençar la pilota cap a fora
i l'adult considera que allò no és correcte,
serà millor que vagi a buscar la pilota
i reforci el joc que estaven fent,
és a dir, reconduir la situació.
És que és important que l'adult interactuï amb el nen
i li reforci el joc i les conductes que té.
L'ideal és que, quan el nen jugui sol,
l'adult se li apropi i li digui: "estàs jugant sol?"
i parli amb ell i faci el reforç.
Així, el nen no necessitarà fer conductes exagerades
per cridar l'atenció d'un adult.
Tindrà l'atenció sense haver de fer
una actuació exagerada.
Això reforçarà les conductes que jutgem com a bones
i el nen tindrà bones actituds.
Però això no vol dir que el nen sigui bo o dolent.
El nen té ganes de ser vist socialment per un adult,
rebre l'atenció que necessita.
Hi ha nens molt actius i altres més tranquils.
Això fa que semblin més bons els tranquils
i els altres més agressius.
Però no és que siguin bons o dolents.
La gent pot anar canviant el caràcter.
Potser un nen és actiu per la dieta
o per l'activitat familiar.
I tant! Això no ho he dit.
Els nens imiten de forma natural.
Si els seus pares, habitualment,
recriminen per tot el que fan,
els nens també ho faran.
És cert. Fins i tot, hi ha nens
que actuen d'una manera que sembla que busquin
que els pares els peguin.
El que busquen, en realitat, és cridar l'atenció,
per ser observats.
Com que no tenen aquesta atenció i la necessiten,
encara que sigui essent pegats, la demanen.
Els adults acaben pegant-los i diuen:
"sembla que busquin que els peguin".
Però busquen atenció.
Alguns pares diuen "aquest nen és molt tossut".
Si els pares són de caràcter rígid,
i, per exemple, prometen un premi.
I pel que sigui després no la compleixen,
el nen sabrà que hi ha una cosa que no s'està complint.
No estarà del tot satisfet,
encara que aparentment se n'hagi oblidat.
A la següent vegada que li fan una promesa,
el nen no respectarà el pacte.
No confiarà, perquè sap que no és un joc lícit.
Així els pares pensen que és molt tossut.
Però els adults
s'obliden de les recompenses.
O no es fan promeses o s'han de complir.
Perquè si no els nens no confien en els adults.
S'han de complir les promeses
per augmentar la confiança.
És molt difícil posar límits i saber com fer-ho.
S'ha de fer amb amor.
Un nen que té una rebequeria o es baralla amb un altre,
se li ha d'explicar que allò no es permet,
que és una norma.
O quan un nen que juga amb un altre
i ho vol tot per a ell,
l'adult li ha d'explicar que cal compartir.
Si el nen esclata, se l'ha de contenir.
Això no vol dir escridassar-lo,
sinó que s'ha de fer una contenció emocional i física.
Se li ha de repetir la norma, fins que ho entengui.
L'adult entén, la ràbia del nen,
però el nen farà força, una rebequeria.
L'adult haurà de contenir el nen físicament,
d'una manera dolça i amb fermesa.
En una altra situació, el nen recordarà
i entendrà les normes, els torns i compartir.
El nen aprèn i assimila lamb dolçor i amor.
Així acceptarà molt millor les normes.
Amb els nens petits és molt fàcil fer la contenció.
Molt important.
Pares i mestres han de tenir les normes clares,
sense que siguin arbitràries.
Això no vol dir abusar de l'autoritat.
L'adult ha de tenir autoritat, però no per abusar-ne.
Ha de tenir autoritat per establir normes
i per fer que es compleixin.
L'adult marca el límit del què és permissible
i aquest límit no es pot superar.
Aquesta és la figura d'autoritat adulta.
És qui demana a l'infant que respecti les normes.
És fàcil equivocar-se, però s'han de respectar.
Un exemple de norma és escoltar, no interrompre.
Si l'adult no ho fa, ha de demanar perdó.
El nen imitarà a l'adult i sentirà respecte.
Aquesta norma s'ha d'incorporar de manera correcta.
Si la persona és autoritària i arbitrària,
provocarà por als infants, però no respecte.
Això no és establir un límit.
Establir un límit és posar les normes clares
per un mateix i pels altres,
és com tenir una constitució.
Sembla que estigui prohibit
que pares i adults s'equivoquin.
Però no és així, no som éssers perfectes
i ens equivoquem com els nens.
Si els nens veuen que els adults
accepten els seus errors,
ells també acceptaran els seus propis errors.
Alguns nens es posen molt nerviosos
i no accepten els seus errors.
Se'ls ha de tranquil·litzar, abraçar i contenir,
explicant que no passa res si s'equivoca.
Però no riure del nen perquè això genera ràbia.
És la meva manera de fer.
Hi ha col·lectius de pares que són diferents.
Alguns tenen consciència
perquè ja ho han après amb les seves famílies,
han llegit, han participat en cursos, entre d'altres.
Altres creuen que reproduir la tradició familiar
és correcte i fan sacrificis pels seus fills.
Pensen que els fills després els cuidaran.
Hi ha diferents models.
Quan una persona se sacrifica pels fills,
en viurà les conseqüències.
Hi hauria d'haver una escola de pares pública.
I que les empreses cedissin un temps
per poder rebre formació com a pares.
Jo crec que hauria de ser així.
Desitjo que el Departament d'Ensenyament
obri els ulls i es mobilitzi.
Així com que els metges que recomanen els implants,
entenguin que han de conviure
els recursos tecnològics i lingüístics,
és a dir, la llengua de signes.
S'han d'utilitzar tots els recursos
sense eliminar, prohibir-los o demonitzar-los.
Els recursos s'han de complementar.