Comencem pel principi!
Primer de tot em presentaré i
després voldria explicar la meva feina
relativa a la llengua de signes
i a la comunitat sorda.
Però no penseu que us vull torturar.
El que vull precisament és ajudar-vos.
Perquè en el futur, un cop jo mort, si un dia
passejant pel carrer
veieu una estàtua, potser
la cara us resulta familiar, però
tindreu dubtes. “Qui deu ser?”
Tafanegeu i a la base hi trobeu
una plaqueta amb un text...
Què hi diu, al text? A veure?
R-a-m-o-n F-e-r-r-e-r-o-n-s.
Mala sort!
Perquè la placa no informa
de quin era el meu signe personal.
Però no patiu: us el dic ara.
El meu signe personal és aquest: ... D’acord?
Bé, antigament,
a mitjan segle XX, si fa no fa,
vaig néixer jo.
I em sap una mica de greu,
certa tristesa,
que els romans i també els vikings
ja s’haguessin extingit.
Jo vaig créixer i viure
en un piset minúscul
ple de familiars
de gom a gom.
I entre ells hi havia
una persona molt interessant;
una persona sorda.
Tots dos
érem cosins germans.
Ell és el culpable
que m’atregui tant
la llengua de signes.
Però això no ho publiqueu.
Sisplau: és un secret!
Després, de més gran,
la vida ens va portar per camins diferents.
Vaig participar en la lluita política,
em vaig casar, vaig tenir dos fills...
El meu signe me'l va posar el meu cosí,
que és tres anys i mig més gran que jo.
Si jo de petit plorava per alguna cosa,
el meu cosí avisava el pare o la mare
signant que “el del xumet plora”
i fent aquest signe.
Ja adult, vaig assistir a cursos
de llengua de signes catalana
pel plaer d’aprendre-la bé
i tenir els tres nivells d’aleshores.
Em venia de gust.
Vet-ho aquí.
I quan Boronat, el meu professor
del primer nivell,
em va preguntar quin signe tenia i
li vaig dir: “Ni idea. De petit tenia
aquest:
Va riure i em va suggerir que millor
que desplacés la punta del dit a la barbeta.
Això és l'Auca del Sord!
Un article sobre Goya, publicat en la premsa...
L'acció de la Plataforma LSC Ara
al Congrés de les llengües de signes,
uns 7 o 8 anys.
Va ser un procés molt llarg.
Amb en Segimon,
publicàvem una contra
a la revista de La Caixa.
Aquest deu ser el primer article
sobre la comunitat sorda.
Aquest és de Bonet.
Aquest altre és un compendi de conferències d'un congrés.
I aquí, la biografia del pare de J.M. Segimon.
Els signes dels set dies de la setmana
responen a un motiu.
El signe del primer dia, dilluns, en LSC...,
ve de l’antic costum
de celebrar les corrides en dilluns.
I els artesans
de diferents oficis (sabaters, fusters, etc.)
feien festa els diumenges,
però també els dilluns,
perquè poguessin anar a veure els toros.
A Madrid, en LSE, es fa servir un signe semblant.
Totes dues comunitats signants (LSE i LSC)
relacionen el dilluns amb els toros.
De DIMARTS i DIMECRES
us en parlaré al final.
De DIJOUS, crec que el referent és clar:
els coberts i
la seva disposició a taula.
Abans, dijous era el dia de la setmana
de menjar bé, de fer un àpat fort,
generalment arròs a la cassola.
Actualment se sol fer paella,
però abans es feia arròs
amb pollastre o el que fos,
però arròs, perquè
l’endemà divendres es menjava peixet.
No pas peix, no: peixet. Poques vegades
podia menjar peix la gent senzilla.
La configuració i el moviment de DIVENDRES
són, doncs, els mateixos de PEIXET.
DISSABTE també és clar. Era quan tocava
als homes afaitar-se
forçosament a cal barber.
El referent de DIUMENGE és obvi:
la creu al front de quan s’anava a missa.
Abans hi havia també signes sinònims:
el que representa l’acció de sucar els dits
a l’aigua beneita i senyar-se, i altres.
Dels signes DIMARTS i DIMECRES
va ser més complicat
esbrinar-ne l’etimologia.
A última hora em vaig adonar
que dimarts és el segon dia de la setmana
com febrer és el segon mes de l’any.
I quina és la configuració de FEBRER?
La mateixa que es va assignar a DIMARTS,
el dia que ocupa també
la segona posició.
DIMECRES segueix la mateixa lògica.
És el tercer dia de la setmana, oi?
Doncs té igual configuració que MARÇ.
D’això...
M’havia fugit del cap, el signe!
Però per això s'assemblen.
Hi vaig treballar uns cinc anys,
però no de manera contínua.
De feina efectiva, devien ser dos o tres anys:
La resta de temps vaig esmerçar-la
buscant una editorial que el publiqués.
Vaig topar amb molts obstacles.
Crec que és una obra interessant.
No sé si altres llengües de signes
tenen una publicació semblant.
Aquest diccionari tracta
de l’origen dels signes.
Per exemple, el signe HAVER-HI...
ve de l’oscil·lació i la forma
del braç llarg de la romana.
Aquesta balança, com sabeu,
se subjecta amb la mà o es penja, depèn,
d’un suport descentrat.
Quan no hi ha res a pesar,
el piló, a l’extrem del braç llarg,
manté vertical l’instrument.
Quan hi ha alguna cosa, el braç
per on es fa córrer el piló bascula
fins que queda horitzontal.
L’oscil·lació indica que hi ha un pes: que HI HA.
Doncs... El signe NO PODER evoca
la prova popular d’equilibri que es posa
al sospitós d’embriaguesa: tocar-se el nas
amb el polze i el genoll amb el dit petit.
Per fer-ho cal flexionar la cama i, si estàs ebri,
no pots. D’aquí el signe NO PODER.
Aquí apareixen insults i altres paraules,
Per exemple, el signe FATXENDA.
Saps d’on prové?
Quan un colom empaita una coloma
infla el pap i s’estarrufa:
una exhibició de força, de poder.
El fatxenda, com el colom,
s’envaneix i es vol fer veure.
Un altre exemple: el signe INFANTIL.
Aquest és un signe que evoca
un antic titella rudimentari
ben diferent dels clàssics.
Estava ficat en un cucurutxo
amb una tija per subjectar-lo i un fil que,
en estirar-lo, li feia aixecar els braços.
És una biografia d’Imma Codorniu,
la dona de Carlos García,
el meu cosí.
Judit Farrerons, coautora del llibre...
Però millor t’explico com va anar.
Imma relatava vivències seves
en llengua de signes catalana,
que Judit traduïa amb molt d’encert al català
i que va ordenar per capítols.
Però dubtes pel que fa als títols
i a aspectes de forma i estil
la van dur a convidar-me a participar
i tancar finalment el llibre.
I això és el que vaig fer.
Crec que, en conjunt, és prou interessant.
Tinc un blog on tracto temes diversos,
alguns d'ells relacionats amb la sordesa
i la llengua de signes.
Vaig descobrir l'alfabet dibuixat per Goya.
Em vaig assabentar que Goya tenia
un suposat estudi de mans
titulat “Las cifras de la mano”.
Xifres: serien números o més aviat
signes d’una escriptura secreta?
Calia veure el dibuix. On devia ser?
Doncs formava part de la col·lecció
d’un museu privat de Madrid
que no volia publicitat.
En vaig tenir prou amb una mirada
per adonar-me que allò era l’alfabet dactilològic
sense cap mena de dubte.
Aleshores es va fer públic
aprofitant que s’acabava l’any Goya.
I va tenir repercussió
en diferents mitjans:
premsa, televisió i altres.
Així va anar la cosa.
I és que un cop vist el dibuix, era indiscutible
que es tractava de l’alfabet dactilològic.
Jo penso que la llengua de signes catalana
està en una situació de regressió.
En fi. M’agradaria fer una proposta
als seus usuaris.
Si comparo l'alfabet dactilològic
que feia servir quan era petit
amb l’actual, hi ha unes quantes diferències.
N’hi ha que no tenen cap interès.
Per exemple, la P aleshores es feia així...
La X, així... La T, així... Tant és!
N’hi havia algunes en canvi que penso
que encara són ben vàlides.
Pel que fa a la U o la X...
L'alfabet dactilològic antic era més clar.
La configuració de la U actual
respon a la forma de la V escrita.
No hi ha relació.
Era més precisa la U antiga...
Un altre exemple:
el cas del signe F,
tan fàcil de confondre
amb el signe T.
I a més aquesta F prové
de la creu de PROMETRE.
Penso que valia més el signe antic,
amb una configuració més clara
i que avui, en un cas, es continua utilitzant.
És en l’àmbit del cinema
i al·ludint a la inicial de la paraula “fi”
que indica el final d’una pel·lícula.
Es tracta d’aquesta F...
ja que és més clar.
Fer el signe Y, per la seva part,
requereix ser un saltimbanqui.
No és gens còmode de fer. Impossible.
Abans se’n feia servir un altre
amb aquesta configuració...
Un manlleu de la LSF, però no hi fa res.
És molt més còmode, oi?
Doncs... crec que això és tot.