Aquest és el meu signe.
Em dic José Antonio González.
El meu signe és aquest
i soc la Núria Capilla.
Vaig néixer a Granada
al cor d'Andalusia.
A l'edat de sis anys i mig
em van portar a Barcelona.
A Andalusia no hi havia escoles per a sords.
Les van crear posteriorment.
Quan tenia quinze anys
vaig acabar l'educació elemental
i em van traslladar a Massana
perquè pogués estudiar en arts i oficis, orfebreria
Simultàniament vaig entrar d'aprenent
a jornada sencera.
Per compatibilitzar amb els estudis
em vaig passar a l'horari nocturn.
Un cop graduat
vaig anar progressant laboralment
com a joier.
Una feina que he fet quaranta-sis anys.
Als matins en una empresa,
i de tardes com a joier independent.
Jo soc nascuda a Barcelona,
però mon pare és aragonès
de Terol
i ma mare barcelonina.
A l'edat de quatre anys i mig
vaig començar a anar a la Puríssima
fins als dotze anys.
Aleshores em van canviar d'escola.
Em van dur al Fono
fins als setze anys.
Als disset vaig estudiar dibuix i pintura.
Tinc dues filles
i quatre nets.
Emociona veure'ls tan grans.
De petits anàvem junts a la Puríssima
La veia tan lletja!
Amb aquelles ulleres de cul de got.
Tot i que segregaven nens i nenes,
al pati i a missa sense barrejar-nos, confluíem.
Els nens a una banda i les nenes a l'altra.
En comparació a les altres nenes se la veia desfavorida!
Després marxà de l'escola,
i ja no la vaig veure més.
Tampoc la vaig trobar a faltar.
Un dia, algú em va proposar
d'anar a veure les de noies del Fono
i era allà!
S'havia fet gran i maca.
Estàvem tan engrescats xerrant
que no se n'adonà
que començava la classe de gimnàstica.
La van haver de venir a buscar.
Vaig veure com explicava ben contenta
que s'havia retrobat amb un excompany.
Jo també em vaig quedar amb molt bona sensació.
Més endavant, vam tornar a coincidir
a arts i oficis.
Ella en torn vespertí i jo al nocturn.
L'any següent la Núria va passar a nocturn.
Aleshores ens vèiem cada dia,
i jo l'acompanyava fins a casa.
Aleshores era molt bona amiga,
teníem molta confiança.
També coincidíem al Centre Catòlic.
I la confiança es va tornar en ajuda.
Fins i tot durant les excursions
si ho necessitàvem ens deixàvem diners,
i a l'escola ens els tornàvem.
A poc a poc ens vam enamorar.
Des que vam començar a festejar
ja la convidava sempre.
Sentia un amor immens.
El meu pare em deia que
amb dinou anys era massa jove
per anar tan seriosament.
Però jo l'estimava tant!
Sort que ma mare intervenia
per recordar que ells també
s'havien conegut molt joves.
A casa meva també deien el mateix.
Però ens ho van haver de respectar.
Quan tenia vint anys vaig fer-li un anell d'or
amb un diamant ben gros.
I em vaig presentar a casa seva
per demanar-li la mà
al seu pare.
Ella se'l posà, i vam presentar els respectius pares,
que ens aconsellaren esperar i estalviar.
Vaig continuar estudiant i treballant
fins que ens vam casar al cap de quatre anys.
Entre el festeig i els anys de matrimoni
fa cinquanta-dos anys que estem junts.
Vam fer la comunió junts!
Encara no ens havíem conegut,
però podem dir que des dels quatre anys i mig
i ell des dels sis i mig
ja anàvem a la mateixa escola,
tot i que no m'havia fixat en ell.
Quan va venir al Fono, ja va ser diferent.
Ens vam saludar,
després vam coincidir a l'escola de dibuix
i ja vaig saber m'agradava molt parlar amb ell.
Era tan guapo de jove!
Ros, esvelt, ulls blaus...,
M'agradava!
Semblava estranger,
tan atractiu!
I ara quan penso que tot el que hem compartit!
La infància, la comunió,
cinquanta-dos anys de parella.
Si és tota la vida!
Sí. Si sumem els anys de festeig
matrimoni, infància, escola d'art,
fan setanta anys que estem junts.
Em preocupo, el cuido quan està malalt
i ell fa el mateix.
Estem un pendent de l'altre.
Ens cuidem.
Ens estimem.
Podem discutir una mica
o enfadar-nos,
però sabem demanar-nos perdó
i ens reconciliem.
Mai han estat grans discussions,
tan sols petites diferències.
Després ens oblidem del que hagi passat.
Podem estar una estona murris,
però el temps ho arregla tot.
És la persona que he estimat més en la meva vida.
Jo també l'estimo molt.
Tota una vida plegats,
i que així duri!
El primer viatge que vam fer pel món
va ser a Perpinyà,
a França.
Era la primera sortida de l'equip de futbol
del centre Catòlic.
En plena època de Franco,
per anar a Perpinyà calia passaport.
La següent ja va ser amb la filla petita
a Suïssa.
Ens hi va convidar un tiet.
Ens vam allotjar a casa seva.
Una acollida fantàstica!
Ens va ensenyar a moure'ns.
De manera que ens vam animar
a voltar per Suïssa,
tots sols.
Seguint a les seves indicacions,
ens vam engrescar
i vam visitar tots els poblets de Suïssa.
Al final érem tan experts que vam fer de guia
del meu tiet al seu país.
Vam adonar-nos que viatjar era fàcil,
i ens va anar creixent el cuquet.
I que l'anglès és fonamental
per anar pel món.
Si no saps l'idioma d'un país,
pots comunicar-te
amb una guia visual en anglès.
Tens tot el vocabulari mínim
que et cal
per accedir als serveis.
Amb imatges i text per mostrar.
Ara hi ha aplicacions
per traduir idiomes.
També en la forma parlada,
que ajuden a entendre't.
N.O.V.A . Z.E.L.A.N.D.A.
Nova Zelanda
és el lloc més llunyà.
S'hi arriba després de vint-i-quatre hores de vol
Val la pena poder visitar
els increïbles maoris.
Amb aquelles danses Haca cerimonials
de moviments sincronitzats.
Val la pena el llarg viatge
per visitar un indret tan especial.
No ho oblidaré mai
d'aquest país, Indonèsia
Amb temples dedicats
a tantes religions diferents.
El que més recordo ara,
és la gran quantitat
de micos.
També la diversitat de celebracions
i totes les seves illes.
Duc aquesta vestimenta
en respecte a la religió budista.
Aquesta aigua beneïda
ajuda a sanar.
Som a Tana Toraja
en un cementiri
amb diferents elements funeraris:
Hi veiem unes petites escultures de fusta
que són antropomorfes i fan de làpida
situades fora dels nínxols esculpits a la roca,
construït en 1545, fa molts anys.
Aquest arbre
de més de cent anys
acull els nadons morts
com ànimes santes.
En el tronc té esculpits nínxols
on reposen 4 cossos.
Un altre país que m'ha agradat molt
és Argentina.
Em va impressionar el salt
d'aigua del riu Iguaçú
i la neu de "La fi del món".
Quina cascada! Quanta aigua!
Des de Brasil!
Com neva!
Som a Ushuaia
A l'extrem sud del continent.
A Hong Kong,
el telefèric més gran d'Àsia,
i el segon més gran del món,
després de Sud-amèrica.
Amb 6 km de cable.
Un país de gent amable,
on es pot passejar
a qualsevol hora
amb total tranquil·litat.
Són afables i servicials amb els estrangers.
Anem en telefèric a visitar el Buda.
Mireu!
Ara som al punt més alt del telefèric.
Amb aquesta vista panoràmica
el telefèric ens situa per sobre de tota la ciutat
fins i tot per sobre els edificis més alts, ara estic per damunt!
Tailàndia!
Som al famós festival d'elefants
de finals de novembre.
Un d'aquells animals colossals
em va posar la seva pota al damunt.
No em va xafar pel que el terra era tou.
Les cerimònies d'agraïment.
Les dones "girafa" amb extensions de vint cm!
Tota una barreja de sensacions,
exòtiques i fantàstiques.
Aquesta escultura
folrada amb paper d'or
és molt visitada per devots d'arreu.
Aquestes llars de quatre o sis familiars
agrupats segons la indumentària:
anelles cervicals, o anelles lobulars...,
o altra indumentària corporal,
que es practiquen a infants a partir de cinc anys
Cada any hi van afegint un cèrcol més.
M'encanta Corea del Nord,
però l'accés al país és difícil.
És el país amb més censura del món!
Em va impressionar el control duaner.
Es van anotar totes les nostres dades
Van fer un inventari detallat de tot el que dúiem.
Fins i tot ens van prendre la revista "Hola".
Ens la van segrestar.
Però a la tornada,
després de deu dies de turisme.
just abans d'agafar l'avió ens la van tornar.
Corea del Nord censura fins i tot la lectura de l'HOLA".
Però la població ignora el que se li prohibeix.
No volen que coneguin les coses bones que no tenen.
Això sí, tenen el millor circ artístic del món.
De tots els que he vist arreu
el circ de Corea és incomparable.
S'hi barreja l'estil militar amb acrobàcia d'alt nivell.
Simplement exquisit.
Som a cent setanta metres d'alçada.
Des d'aquí es veuen les dues riberes
a la dreta és la població mitjana
i a l'esquerra del riu
el barri ric.
Som al museu d'història
de la guerra de 1950-53
del bombardeig americà.
On hi ha penjades al mur,
les fotografies amb els noms
de tots els civils morts i ferits que va arribar a haver.
Avui ens fa mal temps
una mica de plugim.
Hem anat
al palau memorial Kumsusan
de dosc-cents setze metres de llarg
i quatre-cents catorze metres d'amplada,...
per allotjar morts.
Està fet en honor del gran líder
president de la República,
Kim II-Sung
i també descansa aquí el fill successor,
Kim Jong Il.
Està prohibir de fer fotografies
dins el recinte.
I per entrar
s'exigeix anar mudat,
amb corbata.
Les dones han d'anar mudades
amb mitja màniga
i vestit per sota el genoll
i no poden dur pantalons.
Tothom ha d'entrar ordenadament,
en fila, i en silenci.
Davant del mausoleu de Kim Il-Sung, que està embalsamat
i dels seus successors
que estan al costat,
cal també retre homenatge
amb una triple inclinació del tors.
Però no us podem mostrar cap imatge
d'aquests impressionants mausoleus.
Quants llocs hem visitat?
Hem fet cinquanta-tres viatges.
I vols seguir l'any vinent?
Sí!, anar a altres llocs!