El meu signe és aquest.
I el meu nom és Menchu
i soc l'actual directora
de l'escola de sords Josep Pla,
Centre d'Educació Especial Josep Pla,
que depèn del consorci d'educació
de Barcelona del departament d'Educació.
Ja fa 26 anys que en hi treballo al centre.
Ha estat una experiència enriquidora
i he pogut fer grans canvis.
Vaig néixer en el si d'una família oïdora,
i a partir dels tres anys
vaig anar a l'escola Cras de Sabadell.
Un centre oralista
que aleshores
no permetia l'ús de la llengua de signes.
Jo em comunicava oralment
però amb els companys feia gestos.
Em vaig apuntar a bàsquet
i jugàvem contra altres escoles de sords
com la Puríssima, la Municipal,
i em va sobtar veure la llengua de signes.
No l'acceptava.
La considerava d'estatus inferior.
Jo tenia una comunicació oral molt treballada.
Però no em reconeixia com a persona sorda.
Era una persona sorda
disfressada d'oïdora.
Dissimulava, per aparentar
que tot estava bé.
Però no tenia una comunicació plena.
Massa esforç.
Fins que vaig acabar l'EGB,
equivalent a la primària,
i van derivar els sords a diferents centres.
Els equips de bàsquet es van desintegrar
però l'Associació de sords de Sabadell
va assumir-ne el relleu.
I vaig passar a jugar amb el seu escut
contra el Cerecusor
o el Casal.
Va ser el primer pas d'entrar en contacte
amb la comunitat sorda.
I el primer pas a la llengua de signes.
Vaig començar a signar amb catorze anys.
I gràcies a la llengua
vaig adonar-me que jo era sorda.
Vaig aclarir la meva identitat
la meva personalitat,
i això em va ajudar en la comprensió lectora,
en les interaccions socials...
Em meravellaven les activitats culturals
de les associacions de sords, l'humor...
Abans d'aprendre a signar
els acudits no em feien riure.
Necessitava la llengua de signes
va ser com un regal!
Amb la LSC a més de riure
pensava millor, entenia el món,
i tot era més clar.
Començava a pensar i traduir en LSC
i millorava globalment la comprensió lectora
Abans de la LSC aprenia amb esforços
i aproximadament.
Sense intèrpret a la universitat,
només podia copiar apunts.
Jo era resilient, i si suspenia
decidia estudiar més.
Va ser una època dura
me'n sortia com podia
amb el triple d'esforç
però volia llicenciar-me.
Em vaig tornar una activista
en la comunitat sorda.
Molt implicada en el moviment juvenil
reivindicativa, fins que el temps
em va anar moderant.
La diplomàcia em permet regalar la LSC,
aconseguir canvis de perspectiva
i que l'acceptessin.
Sobretot a establir entesa
i bona comunicació amb altres punts de vista.
La LSC és la meva llengua,
hi tinc dret i és essencial pel meu benestar
Però des de l'oralisme
no es permet la LSC.
Per mi és evident que la LSC em va potenciar.
Gràcies a la llengua de signes
em vaig implicar en el moviment associatiu
en la FESOCA, en la CNSE
i entitats europees.
Vaig ser presidenta de joventut
de la federació de sords de Catalunya
presidenta de joventut
de la CNSE quan es va crear aquest càrrec.
I vaig ser sots presidenta
de la comissió de joventut sorda europea.
Vaig entrar en contacte
amb sords d'Europa
que estudiaven a la universitat
amb intèrpret
i existia l'educació bilingüe.
Vaig aprofitar les meves estades
per visitar escoles de sords
que em van sevir de model
i idees per adaptar materials.
Ara quan venen els de pràctiques
els parlo del bilingüisme
perquè a la universitat
no n'han sentit a parlar.
Aquí ho veuen. Som un centre formador.
I els sords exalumnes,
que venen a fer pràctiques volen quedar-s'hi.
En la formació reglada
no s'informa en absolut
de l'existència d'educació bilingüe.
Actualment, tot el que es diu encara
manté la perspectiva
que els alumnes sords
han d'oralitzar per accedir a la comprensió lectora
i per integrar-se socialment.
I això ja fa anys que està superat.
Vaig visitar escoles d'Helsinki
que seguien el model bilingüe.
No tenen res a veure
amb el que oferim a Catalunya.
Allà vaig aprendre què era el bilingüisme.
Professors sords i oïdors s'entenien
tots eren bons signants.
Els continguts curriculars
estaven en llengua de signes Finesa.
Tenien una videoteca completa.
Material en VHS per vídeo i televisió.
Aquest mètode permet desenvolupar
la competència lectora com a segona llengua
partint de la llengua de signes
com a llengua materna.
Una llengua natural a través de la qual
accedien a la comunicació
i els permetia aprendre
i comprensió de continguts
la llengua escrita de manera més ràpida i efectiva.
Cal importar aquell model!
Va haver-hi un temps
que les famílies eren pares sords
que dominaven la llengua de signes
i els fills sords eren signants molt competents
i per tant l'escola gaudia
d'una bona salut lingüística
que nodria les associacions
i bullien les activitats culturals.
Va sortir una generació de joves sords
amb graus universitaris.
A partir del decret d'educació inclusiva
els centres d'educació especial
van anar desapareixent.
Els alumnes sords van ser integrats
cada un en centre diferent.
De retruc la comunitat sorda
i no tenien amb qui signar.
Es va afeblir.
I ara la llengua de signes
i les associacions,
podrien desaparèixer.
I perdríem el referent lingüístic.
La vida cultural era transgeneracional
de forma natural,
hi havia relleu i cohesió.
Tot aquest patrimoni tan ric va morint,
i cada vegada hi ha menys joves
que vagin a les associacions.
Un jovent que està molt aïllat
darrera les xarxes socials
sense activitats presencials.
Abans a les associacions
tots eren sords excepte
algun administratiu oïdor.
Aquest empoderament
atreia els joves.
S'hi veien reflectits i se'n sentien relleu.
Amb la inclusió això s'ha perdut.
i els joves integrats
se senten realment sols,
i tenen greus problemes
d'exclusió social.
Tot això s'ha fet en nom de la inclusió.
I ara toca preguntar-se
tenim una inclusió activa?
Una inclusió participativa?
Son individus físicament inclosos,
però com a ciutadans
gaudeixen dels seus drets socials?
Psicològicament, se senten bé?
Tot aquest empoderament perdut
té efectes preocupants.
Aquesta inclusió
no té els resultats socials esperats.
Cal arreglar el que s'ha espatllat.
És important la relació entre iguals
per sentir-se segur.
compartir una identitat comuna
per no sentir-se sols.
És una situació crítica
i el pronòstic no és bo.
I tant: desenvolupament de transtorns mentals,
sense comunicació familiar,
una privació lingüística que afecta
el desenvolupament psicosocial.
Iinfants sense comunicació que desenvolupen un retard cognitiu
i que acaben diagnosticats d'altres trastorns
i son ultra medicats.
Sense teràpia lingüística
acabaran pitjor.
És difícil resoldre
Alguns són adreçats a les associacions,
però ja no hi troben joves.
Una de les associacions fortes
és Badalona.
Fan portes obertes
perquè hi vagin joves.
Sense pressionar-los perquè es facin socis.
Ja s'hi faran més endavant.
quan necessitin intèrpret.
Algunes associacions
a la tercera vegada
et fan pagar la quota.
Però els joves no tenen diners
i no entén aquesta exigència.
Les associacions haurien de fer portes obertes
pels joves,
i a mesura que puguin
anar pagant progressivament.
Entreveig el futur de les associacions
com a meres oficines de serveis socials.
Perquè ja han deixat de ser un espai d'oci.
I no perquè funcionin malament
sinó perque els joves ja no signes
i només queden reductes de la llengua de signes.
Les associacions van ser els espais
on vaig construir la meva identitat
em vaig empoderar,
vaig viure la cultura de la comunitat sorda
hi vaig crear un vincle.
Veure-les desaparèixer
és preocupant i trist.
A la Universitat
em volien fer fora
Deien que una sorda
no podia ser mestra,
perquè m'exposava a la gent.
I m'aconsellaven carreres
que no fossin de cara el públic.
Em feia mal saber que em volien expulsar.
Jo no podia permetre
que després de tant esforç
m'impedissin estudiar a la Universitat.
Però mai vaig somniar en ser directora d'escola.
A l'aula sempre m'he sentit feliç.
és una feina molt gratificant
i hi aprens constantment.
Fins que de mica en mica
els companys em van insistir
en què n'assumís la direcció.
Després de dues hores i mitja
em van deixar de preguntar.
Vaig aprovar amb molt bona nota
però no calien tantes preguntes.
Amb tres preguntes en total era suficient
i no una per cada membre del tribunal.
I va ser emocionant
sentir que era la primera persona sorda
que agafava les regnes de direcció
d'una escola.
Era conscient del moment.
La llengua de signes
ja estaria present
en les reunions amb l'administració.
Sense la presència d'una persona sorda
la LSC és invisible.
La LSC havia pujat d'estatus.
I a partir d'aquí
directors d'escola
em demanen consells
respecte a algun alumne sord,
i jo els puc orientar.
Ara que em coneixen
em tenen més en compte.
Soc la primera directora sorda,
amb l'excepció de Canàries,
però no és signant.
I per Europa fa temps que n'hi ha Londres
alguns a França,
i a l'Escola Manila de Suècia.
...amb barba i bigoti,
què vols que et digui,
millor sense...
Bon dia!
Veniu!
Que no t'hi veus?
Bon dia!
Aquesta escola és de modalitat bilingüe.
Significa que la primera llengua,
i la vehicular, és la llengua de signes.
I que tot el personal
docent i no docent
La signa.
D'aquesta manera els infants i docents
gaudeixen d'un entorn signant.
Som catorze docents.
Sí, si, tots!
A Barcelona hi ha dos centres
de modalitat bilingüe.
I són els únics en tot Catalunya.
El Josep Pla,
i una escola ordinària.
Abans hi havia un institut
que va desaparèixer.
és trist, però
no n'hi cap més en tot Catalunya.
El CREDA de comarques
desconeix la comunitat sorda
la llengua de signes
l'accessibilitat, el bilingüisme.
Es troben força perdudes.
I vinculades als implants.
Els metges creuen que els implants
milloren amb la rehaibilitació auditiva
i a la producció de la veu.
Ara comencem a veure infants
amb greus problemes psicològics
dificultats de desenvolupament cognitiu
baixa autoestima
inseguretat i neguits
malestar per la incomunicació
i tot això els acaba afectant.
Alguns se'n surten
gràcies al suport familiar
però en general no.
Altres centres em pregunten
pel benestar dels infants al Josep Pla.
Aquí tenen una vida social plena,
i tenen amics fora de l'escola.
Practiquen esport a les associacions
van adquirint autonomia
desenvolupen habilitats socials
van fent amics fora de l'escola,
i quan tenen l'edat busquen feina.
Vam començar amb un docent sord
i ara ja en són quatre
la resta són oïdors.
Ha estat un creixement progressiu,
i confiem que en un futur
assolim la paritat.
Un equilibri numèric.
Ara estaríem en un 30%.
Ja no ens falta tant
per arribar al 50%.
Però ja és satisfactori.
Abans estava massa sola,
fins que va arribar una altra mestra
i ara ja som un equip
signant cohesionat.
És més important que la comunicació
sigui fluïda que no pas
si són sords o oïdors.
Hi ha molt bon clima,
harmonia, i gaudim de la feina.
Cooperem, intercanviem estratègies
dialoguem, debatem,
ens expliquem les dificultats,
ens donem suport,
i ens felicitem pels assoliments.
Sense llenguatge no es construeix pensament.
Si durant l'etapa 0-3
no hi ha llengua de signes
hi ha conseqüències neuronals.
perdem la màxima plasticitat
comprometem l'accés a la lectoescriptura.
Per tenir bona comprensió lectora
cal competència comunicativa abans.
Igual que els nens oïdors,
durant l'etapa 0-3
entenen i parlen
i a 3 anys ja es comuniquen bé.
Quan arriben a l'escola
continuen desenvolupant la comunicació
van coneixent lletres
aprenen noves paraules
noves estructures lingüístiques
i a cinc anys ja estan preparats
per la lectoescriptura.
En el cas dels infants sords
durant aquesta etapa
tenen privació lingüística
perquè no tenen l'entrada lingüística
no estan exposats a la comunicació.
I això els afecta neuronalment
i s'agreuja la privació lingüística.
El primer que fem quan arriben
és regalar-los la llengua de signes.
Per aconseguir una comunicació,
i poder parlar-li de lletres, paraules.
Quan aprenen amb agilitat a signar
també aprenen a llegir amb fluïdesa.
I si els costa signar,
també els costa la lectoescriptura.
Però també ens arriben sords signants
que no han tingut un bon procés
en la lectoescriptura.
Aquí vinculem la llengua de signes
amb la lectura, i evolucionen bé.
També treballem la traducció
de la llengua de signes
cap a l'escriptura.
És més complex que la lectura.
Els ajudem a prendre consciència
de les diferències d'estructures lingüístiques.
de com es formulen certs tipus de frases,
i de l'ordre de les paraules en les dues llengües.
Traduïm d'una llengua a l'altre.
Cal llegir textos en una llengua
i saber-los expressar en llengua de signes.
I els vinculem paraules del text
amb signes que utilitzen.
I així aprenen vocabulari nou.
Altres aspectes que influencien
és l'interès que tingui la família
en implicar-se en el procés de lectoescriptura.
Tot això pot ajudar a fer que s'avanci més...
...i també intervenen diferències individuals.
- Com es diu el 1r període històric?
- Antiga o pre... - Història...
Una mica difícil.
Havia vist el model bilingüe
però no el tenia assimilat.
Van ser els pares signants sords
amb fills sords que signaven molt bé
que volien el model bilingüe europeu.
Em van empoderar,
i em vaig fixar en l'experiència de Finlàndia,
Londres i Bèlgica i l'escola de Toulousse
que eren bilingües.
Aquí partíem de zero,
sense cap referent.
Però jo confiava en aquests pares
i ells en mi.
Teníem les nostres diferències
però jo m'esforçava en conèixer
aquest mètode.
Tots volíem el mateix.
Els pares i jo teníem clar
que els infants havien d'arribar
a la universitat.
I calia treballar molt.
Al principi fèiem el sistema bimodal
però no ens satisfeia.
Calia conèixer bé cada llengua
i no barrejar-les.
I vaig insistir en crear l'assignatura de LSC.
Que es feia dos cops setmanalment.
Com les altres llengües estrangeres.
Per conèixer la gramàtica,
l'estructura i els paràmetres.
Ens gravem per corregir.
Treballem perquè l'expressió signada
Sigui genuïna.
L'accés al Josep Pla
depèn de l'EAP,
que conjuntament amb el CREDA
valoren per cada nen
el sistema educatiu més adequat.
I els deriven cap a l'educació oralista.
Quan tenen altres discapacitats
afegides a la sordesa
o una privació lingüística severa
els envien cap a la llengua de signes.
Aquests alumnes que ens envien
arriben molt afectats.
Però hi ha altres alumnes
que no estan afectats,
però els pares ho han volgut.
Per oferir-los un espai
on hi ha un entorn signant
i poden desenvolupar-se
com a persona sorda.
I no perquè altres escoles
no tinguin recursos suficients
o no hi hagi una logopeda que no signi
si no perquè no tindria ningú amb qui signar.
Aquestes famílies que trien l'escola
per aquests motius,
sovint es troben amb negatives,
i cal que lluitin per aconseguir plaça.
El nostre alumnat
és d'una gran diversitat:
alguns segueixen el currículum ordinari
i ens esforcem perquè ho aconsegueixin.
Som una escola molt completa
que oferim atenció a tota la diversitat:
des de l'educació especial,
adaptacions curriculars,
i el currículum ordinari.
Segons les màximes capacitats de cadascú.
La comissió d'escola administrativa
deriva l'alumnat al centre que considera
i el preinscriu.
Però les famílies no poden escollir-nos
durant la preinscripció.
Han de passar per l'EAP que les estudia.
Així que les famílies no tenen el dret
d'escollir aquest centre directament.
L'EAP fa una valoració
i aconsella un centre proper
que tingui algun recurs signat.
Algunes famílies,
de l'àrea metropolitana
volen venir a aquest centre
i ho tenen molt difícil per accedir.
I han de recórrer a estratègies
com recollida de signatures per internet
per obtenir plaça aquí.
Per a l'alumnat de comarques és molt complicat.
A vegades alguna logopeda
ens parla d'algun cas
de sords que se senten sols,
no segueixen el contingut,
estan nerviosos i violents
i fan absentisme.
Elles creuen que aquí estarien millor,
però no els poden traslladar
perquè no hi viuen a prop.
És una manca de sensibilitat.
Entenc que si hi hagués altres escoles
amb modalitat bilingüe i accessibilitat
es prioritzés la divisió per zones.
Però sovint no és aquest el cas.
I per això molts volen venir.
Sembla que tenim el perill
de ser un centre sol·licitat
i l'administració ho està contenint.
Però no és competència nostra.
Nosaltres treballem amb l'alumnat
que han inscrit al centre.
Dos a quatre.
A tu t'agrada?
- És molt dolç, no?
- M'agrada dolç!
Vam tenir una generació
que molts fan fer batxillerat
i universitat.
Era la generació de fills de pares sords.
De la generació actual,
alguns faran cicles formatius,
cicles superiors
i si es volen esforçar
podran fer un grau.
Però ara també ens trobem
amb joves
que arriben privació lingüística
i han accedit molt tard
a la llengua de signes.
I tenen problemes psicosocials.
Després de teràpia lingüística
a tenir com a referents
joves sords que han fet carrera.
I nosaltres els encoratgem,
sense amagar-los el sacrifici
i compromís per aconseguir-ho.
Ara tenen accessibilitat, interpretació
però cal fer colzes com tothom.
I s'hi posen!
Vam tenir un grup de nouvinguts
amb catorze i quinze anys
que no tenia llengua parlada ni signada,
ni havien estudiat mai.
Vam començar des de zero
a l'aula d'acollida,
i vam prioritzar la comunicació signada.
Passats tres anys
tenien competència comunicativa
havien desenvolupat habilitats socials
i tenien autoestima.
Alguns van voler fer secundària
per a majors de 25 anys
i altres van fer cicle formatiu.
Són camins llargs,
però sempre hi ha portes d'accés
al sistema educatiu.
Tan fa si s'hi arriba amb més temps
si s'acaba assolint el que un s'ha proposat.
I si no s'aconsegueix
cal acceptar-ho
però no pel fet de ser sord.
Es pot focalitzar altres objectius
com trobar una feina.
Una persona sorda
ho pot fer tot.
I si un es troba amb límits
hi ha camins alternatius.
Durant aquesta etapa
és essencial que s'expliquin contes
cançons signades,
s'estimulin els sentits
de l'infant sord.
És l'eina principal
per accedir a la comunicació:
l'estimulació de tots els sentits.
Però a Catalunya no hi és
aquesta opció dels 0-3 anys.
Pot semblar un gran progrés
quan l'infant sord digui una paraula
però cal aspirar més.
L'objectiu a assolir és la comunicació,
amb feedback,
comunicació qualitativa,
la comunicació activa.
Sovint s'obvia
i un s'acontenta
amb una paraula.
Els fills de pares signants
estan molt més desenvolupats.
Els aconsellem que n'aprenguin.
Hi ha aplicacions
que poden ajudar.
Els nens a l'escola són feliços
des que arriben fins que marxen.
S'expressen plenament
i quan se'n van cap a casa
duen una motxilla plena d'emocions
i els frustra molt
quan intenten explicar-ho als pares
i no els entenen.
I així cada dia.
Necessiten tant la llengua de signes
com menjar!
Els nens que no tenen comunicació
amb els pares durant el cap de setmana
quan tornen se'ls veu molt neguitosos.
La incomunicació genera neguit.
I quan aconsegueixes centrar-los
et diuen que a casa s'avorreixen
se senten aïllats,
i que es passen el dia mirant la tele.
Si han sortit amb els pares
no saben explicar on.
I els has d'anar fent preguntes
amb mímica.
No hi ha comunicació familiar.
Alguns m'ho diuen amb mímica
i els acabo posant paraules.
Durant la setmana
aquest neguit va marxant
i divendres marxen contents
fins que tornen dilluns un altre cop malament.
Els més grans ja no els passa
perquè queden amb amics
durant el cap de setmana.
A vegades ens demanen
que contactem amb les famílies
per explicar-los que hi ha casals d'estiu
durant l'estiu.
Casals amb llengua de signes.
Comprensió mitjançant la interpretació.
Reconèixer estructures lingüístiques
per adquirir consciència semàntica
i fonològica.
Si no acabarien llegint mecànicament
sense entendre res.
O bé entenen un sentit contrari al text.
És importantíssim
que els nens signin el text que han llegit
amb algú que pugui detectar
si s'allunya del text,
copsar matisos.
I és així com van aprenent
i despertant l'interès
per la lectura.
A vegades ens aturem
en paraules polisèmiques
i les expliquem.
També treballem per camps semàntics,
i sobretot el context.
Només un mestre
que domini plenament
la llengua de signes
pot ajudar perquè l'alumne
millori.
El primer que demanaria a l'administració
seria una intèrpret fixa al centre.
Perquè per cada reunió
haig de gestionar jo la sol·licitud.
Sovint no hi ha intèrprets disponibles,
i cal fer canvis per comptar amb algú.
És esgotador.
En segon lloc, la gratuïtat
del transport escolar
per a tots els alumnes.
No em sembla bé
que es bequi només alguns.
Després, canviar d'edifici
perquè aquest ja és molt vell,
se'ns ha fet petit
i l'estructura no és adequada.
Hem de partir aules amb separadors
però hi ha contaminació acústica.
I, d'altra banda, ens calen finestres interiors
per poder veure l'aula des de fora.
I que l'administració creï un curs gratuït
de llengua de signes per a les famílies.
El consorci d'Educació de Barcelona
sempre m'ha proporcionat servei d'interpretació
i altres peticions de recursos
que faig com a directora de centre.
Però una de les coses que necessitem
és un professor de llengua de signes
perquè ens cal un bon model lingüístic
que ensenyi la LSC.
Son massa objectius
que ha d'assumir un mestre
per poder treballar bé.
I també els demanaria
que com a directora de centre
pugui atendre a les famílies
i fer d'orientadora educativa.
De moment és competència de l'EAP,
però voldria participar en aquest procés,
saber què s'hi diu.
Som els darrers
en rebre els ordinadors
lliurats a tots els centres
en el procés de digitalització
de secundària.
No som humans amb el mateix dret
a una educació de qualitat?
La tecnologia no és una eina
per a l'accessibilitat?
Però sempre ens han donat llargues
i després d'esperar quatre anys
barallant-nos-hi
i rebent falses promeses...
No, no...
Els hem anat comprant
i recuperant d'on hem pogut.
Fent el màxim esforç
perquè vivim en un món digitalitzat.
Actualment estem organitzant
un projecte de cohesió social
per tal que els nostres alumnes
s'obrin al món.
I no quedin aïllats i protegits
per l'escola.
Un dels projectes interessants
el fem amb un institut veí,
l'IES Josep Pla.
L'assignatura d'educació física
de secundària és compartida
entre les dues escoles.
De manera que els nostres alumnes
estiguin amb oïdors.
Educació vivencial.
Uns són usuaris de la llengua de signes
i els altres de la llengua oral.
I s'integren entre ells.
Es crea una comunicació entre ells,
estableixen pautes comunicatives.
He anat a fer observacions,
i veig que els oïdors s'interessen pels signes
i no veuen els nostres alumnes com a sords.
Ho viuen com un enriquiment cultural.
I se centren més en la llengua de signes
i s'obliden del joc competitiu.
Ja és el segon any
i funciona perfectament.
I seguim en col·laboració
amb l'Institut Josep Pla.
Com que en el nostre centre
no tenim aula de tecnologia
pels alumnes que faran secundària
i són només cinc,
aniran a fer tecnologia
amb els alumnes oïdors
de l'Institut Josep Pla
amb un dels nostres professors
perquè tinguin accessibilitat
en llengua de signes.
Promovem l'educació multicultural
I bicultural en llengües de signes.
Igual que els oïdors
aprenen llengües estrangeres
els sords poden aprendre
altres llengües de signes.
És un recurs important per a ells.
I ja és el tercer any
que estem en contacte
amb una escola institut de Flandes
de Bèlgica, on hi ha sords
amb un professor sord.
Ells ens ensenyen
llengua de signes flamenca
i nosaltres llengua de signes catalana.
Els diverteix aprendre vocabulari
d'una altra llengua de signes.
De moment és una opció
més econòmica
que un intercanvi real.
La tecnologia et permet
parlar amb gent que és lluny
sense moure't.
Ho fem setmanalment,
fan nous amics,
després es busquen per les xarxes
i segueixen el contacte.
Aquestes videoconferències
es fan supervisades
i seguint unes pautes
i després els dèiem temps lliure
per parlar del que vulguin
però vetllem perquè utilitzin una llengua
i que no recorrin a l'internacional,
un sistema de signes que triomfa
per les xarxes.
També ens connectem
amb l'Escola Sol de Madrid.
Ells ens ensenyen LSE
i nosaltres LSC.
Fem videotrucades,
i funciona bé.
I aviat, amb l'escola d'educació especial
d'agrupament de sords de Granada
també farem videotrucades.
I continuarem el projecte endavant.
I esperem que l'any vinent,
altres països s'hi sumin.
Un projecte que no volem
que mori d'èxit.