Sovint assajo davant del mirall per tal d'ajustar
la meva expressivitat al to del text i demano consell
als meus companys, que m'ajuden a adaptar-me al text.
És una feina de cooperació de grup.
La col·laboració és molt important en un equip.
A mi sempre m'ha agradat treballar així.
Si l'equip col·labora, és fàcil que les actuacions
siguin reeixides, sigui teatre o cinema.
Si no és així, la qualitat de la producció disminueix.
Si tens un bon equip, gaudeixes més.
Gràcies a l'ajuda de tots
he anat progressant.
Quan el director em donava un text que no entenia
els actors i el director m'ajudaven a adaptar-lo
a llengua de signes. Així no tenia cap problema.
Gràcies a les aportacions de l'equip,
ens ajustem millor als nostres personatges.
Fa temps que treballem així i encara ho fem.
Per exemple, Jaque Mate va ser dirigida per Rafa Puig.
Ell ens deia què havíem de signar,
ens deia el contingut.
Després, nosaltres, com actors,
ajustàvem el text a l'expressivitat pròpia.
Quan tenia 30 anys vaig anar al cinema Arkadin,
del C/Regas que fa cantonada amb el C/Balmes.
A aquest cinema projectaven pel·lícules clàssiques
i jo vaig anar a veure "El séptimo sello".
L'escena en que jugaven a escacs davant del mar,
igualment que no entengués el diàleg, em va culpir.
Li he anat donant moltes voltes
des d'aleshores, fins ara.
"El séptimo sello" es va gravar a Suècia.
A l'escena apareixen dos jugant a escacs,
veiem el joc, el mar de fons i un cavall...
La pel·lícula és del director Ingmar Bergman.
Em va agradar tant
que quan jugava a escacs, la recordava.
Sempre he pensat en voler-la reproduir
en diverses situacions.
Per exemple, sobre una via de tren mentre el tren arriba...
A l'estiu sempre anava a Marçà amb en Rafa Puig.
Sempre m'ensenyava vies de tren
per reproduir l'escena.
Pensàvem amb possibles actors
com en Juan Masas, entre d'altres.
Quan el següent estiu hi tornava en tornàvem a parlar.
Era un tema recurrent. No se ben bé què significava
per ell l'escena, però el fragment el tenia atrapat.
Era una imatge molt artística:
un taulell d'escacs, el tren i l'estació.
Al final semblava que havia oblidat la idea,
fins ara, que ho ha tornat a explicar.
Fa sis o set anys vaig parlar
amb la Judit Farrerons d'aquesta idea
i ella en va escriure el guió.
Tot i que l'entenia,
la Judit em va ajudar
diferenciant els rols de cada personatge
amb un acessori diferent
per facilitar la comprensió.
Vaig congelar la idea i, quatre o cinc anys després,
quan em va tocar dirigir a Doubleye,
després de que tots els meus companys
ja haguéssin sigut directors,
vaig recuperar la idea i vaig dirigir Jaque Mate.
Vaig parlar amb en Xavier Álvarez
i amb en Jesús Benabarre
i vam preparar
el guio de Jaque Mate.
A l'hora d'assajar
ens faltaven idees,
en Jesús m'anava corregint,
em preguntaven el perquè de les coses
i anàvem ampliant el contingut.
Vam gravar tres vegades.
La primera va ser abans de la pandèmia del COVID-19,
a finals de febrer.
A l'hora de l'edició,
vaig veure errors.
Així que vam tornar a gravar.
A l'hora de fer la segona edició,
va arribar la pandèmia, quedant-nos tres mesos a casa.
Va ser el setembre o l'octubre d'aquell any
que vam tornar a gravar,
però l'horari estacional i els colors havien canviat.
Ens va costar molt tenir les mateixes seqüències.
Així que em vaig dedicar a homogeneitzar els colors
durant la postproducció.
La postproducció va durar un mes aproximadament.
Vaig fer un esborrany que vaig rectificar i comprimir
per cumplir la normativa de temps màxim de 20 minuts.
Vaig eliminar material, tot i que em va saber greu,
si hagués pogut decidir, hagués durat 30 minuts,
a contracort, vaig eliminar tomes que hagués inclòs.
Així vam obtenir la pel·lícula "Jaque Mate" que vau veure.
Quan era petit, durant l'estiu,
el meu pare em portava al cinema
al poble de Cubelles.
Les pel·lícules no tenien subtítols.
Anàvem a veure pel·lícules de western,
que eren les preferides del meu pare.
Pel moviment i l'expressió facial,
identificava fàcilment als dolents.
El meu pare i jo comentàvem les actuacions,
era molt obvi qui feia de bo i qui de dolent:
el grup dels dolents tenien una gestualiat
i una expressió molt cohesionada,
de la mateixa manera que el grup dels bons,
amb diversitat però al seu rol...
La dicotomía marcada de les expressions facials
amb el rol de bo i dolent s'ha mantingut fins ara.
A mi m'atreien més els dolents, com tothom.
El seu paper és més fàcil, a diferència dels bons.
Aquest any, la pel·lícula que ha guanyat l'Òscar
està basada en una pel·lícula francesa
produïda l'any passat: "La Familia Bélier".
No m'ha agradat gens, ja que està escrita
i realitzada des del punt de vista oïdor.
Els realitzadors desconeixen la perspectiva sorda.
A la pel·lícula es veu com molts pares sords
abusen de la filla oïdora,
però la realitat és que molts CODAs
abusen dels pares sords, però això no es diu.
Hi surten tòpics com que els sords
tenen un estil sexual despert.
Aquest recurs de tirar de tòpics no m'agrada gens.
Això també passa amb pel·lícules de psiquiatres;
quan els psiquiatres les veuen, no els hi agraden.
No es mostra la realitat, es mostren coses superficials.
La juvetut ens ha de rellevar,
ja tinc més de 65 anys jo
i és gràcies a ells que podré seguir veient cinema.
Si no em relleven, em quedaré sense veure
produccions audiovisuals i jo, això, no ho vull.
A més, espero i desitjo que ens superin,
que les generacions ens vagin deixant enrere.
A mi m'ha passat. No només davant del mirall.
Quan m'he vist gravat, de vegades, no m'agrado.
Noto que és una actuació forçada i no em convenç.
Una actuació natural és millor que una forçada.
Això ho he anat aprenent i diferenciant
en les meves pròpies actuacions.
Jo aconsellaria als joves que no forcin l'actuació,
que busquin regular el que surt de forma natural.
Si el director vol més intensitat,
ha d'haver-hi marge per pujar l'intensitat.
Si un es força, després ja no es pot pujar el to
i mancarà varietat. Amb els canvis de to s'atrapa al públic.
Si ho has donat tot, després no pots donar més.
El mateix passa amb l'entonació.
L'expressió cultural en llengua de signes
per excel·lència és el cinema o el teatre.
Són arts visuals 100%
que s'expressen lingüísticament a la nostra llengua.
Altres formes d'expressió possible
serien les cançons interpretades
a la llengua de signes que transmeten la melodia
i la musicalitat a través de l'expressió
i els moviments rítmics i melodics,
de la mateixa manera que ho fa l'entonació.
Tant important és el cinema com el teatre.
A mi m'agradaria animar la gent a fer cinema,
però per això cal una base i uns fonaments en teatre,
ja que, en teatre, hi ha una interacció més viva,
mentre que al cinema tot està més pautat. El director estableix
un pla de gravació i indica la col·locació d'actors...
Tot està preparat, no hi ha interacció entre actors.
Al teatre hi ha llibertat, però és una feina dura i difícil,
però el positiu en el teatre és que, un cop acabat,
l'actor rep crítiques i opinions força aprofitables.
Abans m'ofenia, però no hauria d'ofendre'm;
La crítica és una eina constructiva que ajuda
a modificar i regular les actuacions de cara al cinema.
Després de visualitzar una pel·lícula i els aplaudiments
tot acaba per l'actor, en canvi al teatre encara hi ha més, més carinyo.
A més a més el teatre és una bona escola
per l'adaptació de textos.
Encara haig de rebre
inspiració per fer el documental.
El dilluns començaré a pensar i a gravar,
ja que vull provar-ho.
Sempre hi he participat
i sent aquesta la setena edició, no me la vull perdre.
No és el gènere que s'addiu amb mi, pero ho provaré.
La setena edició del VicMovies proposa
dues modalitats: el documental i el pla seqüència.
Crec que Doubleye participarà en les dues modalitats.
A veure com ho fem per gravar en una sola seqüència.
És igual que el teatre.
Quan vaig veure el gènere, em vaig col·lapsar.
Però a mesura que es va apropant
la convocatòria, me n'adono que
no vull saltar-me un VicMovies.
Sense el VicMovies no avançaríem.
Ens posa reptes, ens inspirem
i ens motivem.
Així ens volem superar uns als altres.
És tot gràcies al VicMovies,
tant de bo continuï molts anys.