Com és que hi ha idees
que no podem
treure'ns del cap?
Com és que alguns esdeveniments
ens marquen per tota la vida?
Com és que és tan difícil perdonar?
Com és que és tan difícil oblidar?
Com és que a vegades ens condicionen
fets passats
i ens influeixen?
Avui al Pou de Tales,
el misteri més gran
de tots els que hem tractat:
la ment humana,
i específicament
un dels temes associat
més complicat: el trauma.
Si t'agrada el misteri,
ets a casa teva.
(So de campanes)
- Les sents?
- Sonen?
No les sento, soc sord.
- Vaig cap a missa.
- Pujo a recollir les eines, amb el nen.
(So de gavines)
(So de campanes)
(Crida)
4, 5, 6, 7...
Cap allà no es pot!
(so d'algú que cau a l'aigua)
(crits)
- Som-hi, per aquí, va!
(crits)
- L'encenedor!
- Va, va, vinga!
- S'ha escapat!
- Ostres!
- Torna-hi!
Va va, un altre cop! Puja, va!
- Lliga't noi!
- No diu res! No sent!
El tinc!
- Estàs bé? Bé?
Vigila, que el vertigen et pot fer caure!
És una sensació
que no havia tingut mai en la vida.
Soc feliç!
- Déu-n'hi-do!
Quina experiència més traumàtica.
Caure en un pou!
- El filòsof Tales de Milet
també va caure
en un pou,
mentre mirava les estrelles.
I va quedar-ne traumatitzat?
- No ho sé.
Mira aquests amics que ens han compartit
les seves experiències traumàtiques:
De petita
vaig rebre educació oralista.
I sovint em feien llegir
en veu alta
davant de tota la classe.
Sentia angoixa,
em feia mal de panxa, suava
i em tremolaven les cames.
L'únic que podia fer
era girar-me de cara a la paret
per no veure ningú
i poder llegir.
Si veia el públic,
no podia llegir en veu alta.
Ara, si haig de llegir,
ho faig per a mi,
i en llengua de signes pel públic.
Quan era intèrpret
de llengua de signes
vaig anar a un servei en moto.
I vaig patir un accident.
Em vaig trencar el colze
amb una fractura oberta.
Des d'aleshores tinc molta por
quan pujo a un cotxe
i condueixen de pressa.
Jo no he pogut tornar
a portar moto.
Fa poc vaig decidir
inscriure'm a una autoescola.
I fa poc m'he tret el carnet
de conducció.
No soc el rei de la carretera,
però cada vegada
que agafo el cotxe
noto que vaig tenint rodatge
i que condueixo millor.
Abans d'arribar aquí,
al meu país,
tenia parella,
i vaig patir maltractament
tenia l'autoestima baixa.
Vaig decidir deixar-lo,
però em sentia molt perduda.
Per sort la família
em va escoltar
i em va aconsellar
marxar del país.
I vaig anar millorant
a poc a poc,
excepte amb les relacions
de parella,
encara estic traumatitzada.
De petita el monitor de natació
ens va preguntar
qui sabíem nedar.
Com que la majoria
va dir que sí,
jo també ho vaig fer.
I em vaig tirar a l'aigua,
però com que en realitat
no en sabia
quasi m'ofego.
Em van haver de salvar.
Per sort els monitors
estaven atents
i em van poder veure
i salvar.
Per superar aquest trauma
vaig optar per
aprendre a nedar,
però va ser més endavant.
El meu trauma
ve de quan estava
amb dos amics oïdors
intentant comunicar-me.
En veure que no ens enteníem
ni amb signes, ni gestos
els ho vaig dir amb veu.
Quan van sentir la meva veu
es van posar a riure.
Vaig decidir no parlar més amb veu,
com a estratègia
per superar el trauma.
Però soc signant i puc parlar en LSC!
Doncs jo quan era petit
vaig començar aviat
a veure sèries, dibuixos
i pel·lícules de por
sobretot de taurons.
I encara que no em traumatitzaven
m'anaven calant.
A l'estiu a la platja
gaudia de jugar al mar.
I no tenia cap problema!
Estava totalment tranquil.
Però sempre corria
per sortir-ne.
A les pel·lícules
els taurons sempre ataquen
els personatges
quan estan tranquils
i gairebé sa i estalvis.
En un efecte sorpresa.
I per això jo creia
que em passaria el mateix.
Que quan estigués a punt
d'eixir de l'aigua
vindria un tauró per sorpresa
i m'atacaria. Per això,
encara surto de pressa de l'aigua.
Fa un temps, vaig inscriure'm
a la universitat
per seguir la meva vocació
ensenyar a infants.
Però cada dia tornava a casa
amb mal de cap i malestar.
Com que era diari vaig decidir
deixar-ho estar.
I recentment
m'han diagnosticat d'autisme.
Ara veig clarament
que necessitava unes adaptacions
que no tenia.
Ara amb l'ajuda d'un psicòleg
estic buscant la manera de trobar
i fer anar aquestes adaptacions.
Potser més endavant
puc tornar a la universitat,
però de moment
m'ha quedat com un trauma.
De joveneta
amb una parella que vaig tenir durant quatre anys
van haver-hi relacions sexuals
no volgudes, que jo explícitament no consentia
però era forçada a mantenir-les...
Em feia mal
i patia cada vegada que passava,
aguantant la situació per anys...
...fins que vaig decidir trencar la relació.
Ara estic fent teràpia psicològica
treballant pas a pas per tal d'anar millorant
tot i que és difícil.
Quina valentia! Gràcies!
Jo no sé si he tingut mai
alguna experiència traumàtica...
Ja recordo...
Vaig fer un viatge
en un cotxe de lloguer
i vaig tenir un accident greu,
però en dos dies ho vaig oblidar.
I tu, Laura?
- No crec que tingui
cap experiència traumàtica.
Han utilitzat diversos signes
de trauma:
aquest
o aquest,
i aquest.
- Jo he vist alguna vegada aquest.
Però en LSC el correcte és aquest
- D'acord, professor.
Fixa't que en tot cas
cada signe ens ajuda
a entendre què és el trauma.
Aquest vol dir ferida i,
precisament, la paraula trauma
ve del grec
i vol dir ferida.
Aquest indica
quelcom enganxat al nostre cap,
com una idea que no se'n va...
i aquest, una taca difícil
a la nostra història vital
enganxada a la psique.
Un fet traumàtic pot implicar tot això.
- Cert!, els signes són ben savis.
Però el correcte és aquest.
En LSC genuïna si us plau.
- A més hi ha persones
que després d'una mala experiència
pateixen un trastorn d'estrès posttraumàtic
d'altres poden oblidar-ho
i continuar amb la seva vida.
- Entenc.
Hi ha persones que
després d'una situació negativa
i desequilibrant
a poc a poc es recuperen.
Altres persones
els costa més
o no poden...
- A aquesta capacitat de refer-se
després d'una vivència negativa
en psicologia es diu "resiliència".
És una paraula
que ve de la Física.
És la capacitat d'un material
de recuperar la seva forma.
- És a dir:
si t'ocorre un fet desequilibrant
en l'àmbit psíquic,
pots recuperar-te
o quedar-te atrapat
i que el trauma
influenciï el teu comportament.
Així és?
- Correcte.
- Els nostres amics
ens han explicat fets negatius:
de caràcter físic o natural,
com un accidents de trànsit o ofegar-se…
I altres fets
que impliquen altres persones:
professors oralistes o exparelles…
Què seria pitjor?
Un fet traumàtic
causat per la naturalesa
o causat per un ésser humà?
Segons els estudis, sense dubte,
un dany que ens ha provocat
un altre ésser humà
és més traumàtic
que un accident de trànsit
o un terratrèmol.
- Què fort!
"L'infern són els altres",
deia Sartre…
I en què es caracteritza
l'estrès posttraumàtic?
- Bàsicament manifesta
3 símptomes:
D'activació, d'intrusió i evitació.
- Anem amb el primer.
- Activació.
Quan una persona
s'exposa a un element desencadenant:
una olor, una visió,
una sensació,
la qual li recorda el fet traumàtic
aquesta pot provocar ansietat,
i una reacció de lluita o fugida.
Entens?
- Lògic!
Quelcom recorda aquell moment i el revius
El segon símptoma?
- Intrusió.
No t'has trobat mai
que a vegades
no pots deixar de pensar-hi?
- Moltes vegades.
- Doncs això,
són idees intrusives
relacionades amb el trauma.
També poden presentar-se en forma
de malsons recurrents…
- I el tercer símptoma?
- El símptoma d'evitació
és intentar no parlar del tema
ni anar-hi a llocs
o evitar enfrontar-se a situacions
associades al fet traumàtic.
- Em passa
amb algunes persones, que les evito.
- Si fa o no fa…
- I el trastorn es cura?
- No sé si guarir
és la paraula adequada.
Però es pot alleujar.
Hi ha opcions:
parlar-ne és bo,
els donem visualització,
els concretem…
També va bé si demanem
ajuda als professionals.
Hi ha molts tipus
de teràpies efectives…
També és bo
recolzar-se en els altres,
en els amics, familiars, comunitat...
- La comunitat
és molt important
per a la salut mental.
Abans has parlat
de la resiliència
com la característica personal
de poder refer-se
després d'un impacte desequilibrant.
Però és una característica individual i també social.
- Què vols dir?
- Que el paper de la societat
és important.
Que estar bé psicològicament
no només depèn de l'individu…
La teràpia psicològica
no ens resol
la pèrdua d'una feina
o estar mal pagat,
igual que un antidepressiu
no cura la pobresa.
A vegades no és depressió,
és desavantatge social.
I és la societat
la que hauria de canviar també.
- Tens raó.
A vegades els psicòlegs
s'obliden dels factors
econòmics i socials.
- També pertànyer
a un grup resilient
i involucrar-se en les seves activitats
és un factor de protecció
de la nostra salut mental.
I contribueix positivament
a la plena recuperació
de les experiències traumàtiques.
Per exemple:
un banc de peixos.
Estan junts
Poden espaordir
els taurons.
La identitat col·lectiva
ens dona recursos.
Per això una identitat comunitaria
com la sorda
ha de desenvolupar conductes solidàries
per ajuda a resistir
la marginació social
que patim.
- Totalment d'acord!
Una pel·lícula?
- Una pel·lícula...?
Sobre traumes...
Ja ho sé!
Sang com roses, en LSC!
de Frank Vidiella.
Molt bona!
- Molt bona!
Jo et recomano Vertigen,
d'Alfred Hitchcock.
Que va sobre el trauma
i el vertigen.
De llibre: Els teus microtraumes.
De manera clara i senzilla
explica que no només causen un trastorn
els fets traumàtics
sinó també l'acumulació
de petites situacions estressants,
sobretot a la infància.
I algun llibre?
- Està escrit per
un supervivent
dels camps de concentració alemanys.
Tot un tractat sobre resiliència.
Frankl va observar que
tenien més possibilitat de salvar-se,
i resistien més les penúries,
aquelles persones que tenien
un objectiu clar a la vida:
cuidar dels seus fills,
fer una investigació,
lluitar per una injustícia…
En canvi,
les persones que vivien
sense propòsit,
només menjant i dormint…
eren els que morien abans.
Unes observacions de Frankl
molt interessants.
Res més a afegir.
Fins a una altra!