Jaume Clotet Fabrés
sense la "i" rutinària entre els cognoms
que és un innecessari costum d'origen castellà
com va explicar el lingüista Moreu-Rey
és una persona senzilla,
silenciosa,
està sempre a l'ombra del pare Anton Maria Claret.
No va tenir enemics
no era possible enfadar-se amb ell
era un home bo, era impossible.
Una figura no anecdòtica en la història de la comunitat sorda
i en la seva contribució en la pedagogia
pel que fa a la llengua de signes.
Tenia molt clar que la manera
d'ensenyar als sords era a través de la vista.
Aprèn la llengua,
com qui aprèn l'idioma d'un altre país.
Va publicar tres llibres
que ens expliquen com era
la llengua de signes catalana al s. XIX.
Es mira molt l'estructura
i això és molt avançat pel seu temps.
La llengua de les persones sordes
signants a Catalunya
és la llengua de signes catalana, la LSC.
Com el català, la LSC ha tingut
moments de persecució i perill
i moments de reconeixement i creixement.
Aquests moments històrics
de la nostra llengua
han estat protagonitzats
per personatges importants
en la seva ensenyança, cura i difusió.
De Fray Ponce de León i de Juan Pablo Bonet
en tenim monuments a Barcelona,
igualment coneixem noms de pioners forans
de l’educació de persones sordes
com ara l’Abat L’Epée, Sicard o Gallaudet.
Ara, els pioners vinculats a la nostra terra
i a la nostra llengua
els coneixem menys.
I entre ells destaca significativament
Jaume Clotet.
Va ser cofundador de l'ordre
dels missioners claretians
i va ser pioner en diversos sentits
en relació a la nostra llengua:
va fer un recull dels signes; un diccionari.
És l'autor de la primera gramàtica,
i de la primera obra traduïda
a la llengua de signes.
Va ensenyar als infants sords
fent servir la llengua de signes.
Els seus documents llegats, testimonis del s.XIX
són ara d'un gran valor històric i lingüístic
per a la nostra comunitat
i ajuden a comprendre els investigadors
d’on venim i cap a on anem.
Jaume Clotet
va néixer a Manresa
el 24 de juliol de 1822.
Fill de Ramon Clotet
i Gertrudis Fabrés
Clotet va ser el petit de vuit germans.
Era una família benestant
vinculada a la burgesia tèxtil,
el pare va prosperar
amb un negoci de tintoreria.
Clotet des de ben petit, demostrà vocació religiosa,
a l'edat de 9 anys,
començà estudis de gramàtica llatina a Manresa
i quatre anys després
va a Barcelona per estudiar
Retòrica i Filosofia a un institut annex
de la Universitat de Barcelona.
En 1835 ingressa al Seminari de Barcelona
per iniciar els estudis de Teologia
que continua al Seminari de Vic dos anys després
fins a ser ordenat sacerdot a Roma.
Som a l'antic Seminari de Vic,
actualment és la seu de l'Institut del Teatre,
amb un perfil d'alumnes ben diferent.
Els seminaristes, futurs sacerdots
o estudiants de carreres civils,
eren l'elit social.
Hi van passar personalitats com
Claret, Balmes, Verdaguer,
Collell o Casaldàliga.
De tots aquests catalans il·lustres
per a nosaltres els sords
té una llum especial
el venerable Jaume Clotet,
que va educar els sords
en llengua de signes.
De Roma tornà a Vic
on fou destinat
a Castellfollit
a fer de mossèn
durant un any i mig
i després
el van destinar
a Civit.
Un poble ben petit,
amb només 12 cases
i una cinquantena d'habitants.
I en aquell poble
va succeir una cosa curiosa
i providencial:
mentre Clotet era a casa
li va trucar a la porta
un pare acompanyat d'un fill sord
i li va demanar per favor
si podia confessar-lo i donar-li la comunió.
La seva sorpresa va ser dir
amb tota la claredat i la senzillesa
pròpia del pare Clotet
dir-li jo no puc comunicar-me
no sé comunicar-me amb una persona sorda.
El pare el tranquil·litzà
i va dir: veurà que ho entén bé.
Hi ha documents de l'època
que es refereixen a Civit com
"bressol de sords"
potser hi havia diverses famílies de sords.
I sembla que també
hi havia persones oïdores
que es comunicaven amb signes
i aquesta comunicació signada és el que va veure un dia Clotet a l'església.
I Clotet va dubtar
de que el pare es pogués comunicar
amb el fill sord.
I li demanà que li ho demostrés.
I això va fer.
I ell es va quedar sorprès
en veure que el pare i fill es comunicaven
i que el fill comprenia coses importants.
Clotet es meravellà.
I es digué a si mateix:
Jo vull, això m'interessa.
Va amb el meu caràcter
amb la meva forma de ser.
Un home afable
un home humil en el més noble del sentit de la paraula
I va seguir aquella inquietud
que no va perdre mai.
Quina admiració!
Un camperol, senzill
que pot comunicar-se perfectament
amb el seu fill sord.
Podríem els capellans, els cristians
comunicar l'evangeli a les persones sordes
en aquesta llengua de signes?
Si un pagès analfabet
pot comunicar-se perfectament,
perquè no ho haig de poder fer jo,
si algú me n'ensenya?
Al segle XIX a Barcelona
es van crear tres escoles de sords.
Les dues primeres van funcionar
amb només un mestre.
A la primera escola va ser Jean Albert
el qual havia arribat de França
fugint de la persecució anticlerical
dels temps de la Revolució Francesa.
Coneixedor del mètode francès
va fundar la primera Escola Municipal de Barcelona
al saló Consell de Cent de l'Ajuntament.
Però que va tenir poca durada.
Això va ser al 1880.
En Salvador Vieta, clergue vinculat
a la Catedral de Barcelona
va crear la segona escola
fent servir el mètode oralista.
Les dues primeres escoles van ser experiències efímeres
sense continuïtat i la Guerra de la Independència
van agreujar la inactivitat en aquest àmbit fins al 1816,
any del sorgiment de la tercera escola,
l'Acadèmia de Sords-muts de Barcelona
la qual va durar alguns anys.
El seu director va ser en Manuel Estrada
i els seus col·laboradors,
Francesc de Paula Simon
i Esteve Casademunt.
Al voltant d'aquests pioners
va aplegar-se una comunitat signant
que va anar desplegant-se i creixent.
Clotet es va afegir
mitjançant en Esteve Casademunt,
col·laborador de l'Acadèmia de Sord-Muts,
confessor de la comunitat sorda
que es congregava a l'església de Sant Felip Neri
com a mestre de Clotet.
Aquesta plaça
està relacionada
amb uns fets tràgics prou coneguts
d'un bombardeig a la Guerra Civil Espanyola
en què van morir 42 nens en el bombardeig.
Però aquesta plaça també és important
per la nostra història
de la nostra petita llengua
la llengua de signes catalana.
Aquesta església de darrere meu,
és l'oratori de Sant Felip Neri
i sabem que a mitjans del segle XIX
hi havia un capellà
que confessava les persones sordes de Barcelona
que es deia Esteve Casademunt
i havia estat col·laborador
d'un dels professors
de l'Escola Municipal de Barcelona,
el dominicà Manuel Tomàs Estrada.
En aquesta plaça
també sabem que va venir
un altre personatge important
per la nostra història
que és el claretià
Jaume Clotet.
Ell va venir casualment l'any 1850
a la ciutat.
L'any 1850 al pare Clotet
ha de ser operat de la cama.
Possiblement, nosaltres que érem missioners
que fèiem l'apostolat itinerant,
però caldria verificar-ho,
patien amb les caminades.
Arran de la intervenció
va estar convalescent tres setmanes,
a l'església Sant Felip Neri.
I es va interessar
per aquest capellà
i la confessió que feia amb les persones sordes.
El va començar a ensenyar.
Li va portar persones sordes
que durant la seva convalescència
li van començar a ensenyar llengua de signes.
I va dir: això és molt difícil de dominar.
I el religiós de Sant Felip Neri
li va dir: amb la pràctica
n'aprendràs. Com totes les ciències i arts,
que s'aprenen amb la pràctica.
Tenint paciència.
I efectivament després va dominar l'art.
Clotet va aprendre llengua de signes
de la mà de Casademunt
però no només d'ell sinó que en situació d'immersió
va aprendre de les persones sordes
que en Casademunt li va presentar.
A partir d'aquí Clotet tornaria a Vic
on va iniciar tota una tasca de catequesi
i pastoral amb persones sordes
que es va allargar fins al 1897,
és a dir un període de 47 anys.
El segle XIX es van viure
revolucions i conflictes bèl·lics
entre lliberals i conservadors
amb un ambient anticlerical present
que va acabar per afectar Clotet.
El 1868 la Junta Revolucionària
es va desplaçar a Vic on era la Casa Mare
que dirigia Clotet.
Van expropiar l'edifici
i l'orde conegué l'exili.
Clotet va saber parlamentar,
amb humilitat
sense servilismes
es guanyà el respecte dels revolucionaris
i va gestionar el trasllat dels missioners
a la Catalunya Nord.
Van exiliar-se
fins que la situació a Catalunya
es calmà, i van poder tornar.
Clotet havia causat una bona impressió
als revolucionaris.
Els quals van reconèixer
les qualitats humanes del seu interlocutor;
la seva senzillesa i bonhomia no contrària a la sinceritat i la fermesa.
A més, Clotet
entre els anys 1849 i 1858
va dedicar-se a les missions itinerants
a diverses poblacions
confessant, fent pastoral
i oferint l'eucaristia.
Una experiència pregona
que li va servir
per escoltar, dialogar i conviure amb gent de tota mena,
conservadors i liberals.
I aquest caràcter respectuós i dialogant
l'ajudarà a integrar-se
en la comunitat sorda.
A més, Clotet era poliglota
parlava el català, el castellà, l'italià
el francès, el llatí, entre d'altres...
Sabia que les llengües ajudaven a expressar el pensament
i això va influenciar que entengués
a la comunitat sorda
com una comunitat competent en la seva llengua natural.
llengua que els permetia pensar.
I a través de la qual
podia transmetre la fe,
sempre que ell l'aprengués prou bé abans.
I així ho va fer.
Actualment tothom sap
que la llengua de signes
és vàlida per a l'ensenyança del sord
però a l'època de Clotet
encara no existia
el concepte de minoria lingüística,
fet que fa que la seva visió sigui nova i revolucionària.
Sempre que he vist per primera vegada
un sord-mut
m'ha provocat un sentiment de compassió.
La compassió és un terme bíblic molt profund.
És una de les facultats del Déu Pare.
És una paraula molt important en el grec,
Splanchnizomai
que significa quatre coses:
la primera és l'apropament.
És com una maniobra
aproximació cap al necessitat.
De prop. No d'oïdes.
No per estadístiques
sinó el contacte proper a la persona que no té audició,
en segon lloc, empatia.
És a dir que hi ha una identificació amb aquella persona.
Simplement ja no és una mirada des de dalt
sinó d'igual a igual
és conscient amb el que li passa
en tercer lloc, el mobilitza
fa alguna cosa per ell
organitza el que està al seu abast:
acollir-los, oferir-los una educació
i una ajuda social.
Que també es feia.
Segons els testimonis de la Positio
es recullen els casos
d'inclusió en la societat.
I, en quart lloc,
involucra a altres.
A mi, em sembla que
aquesta és una tàctica molt moderna.
Ell estava en altres categories
en altres paradigmes de tipus teològics,
han passar moltes coses després,
però el nucli està allà
i a nosaltres ens afecta.
Clotet, al començament del seu llibre
explica les "qualitats que ha de tenir
aquell que tracti amb sords-muts".
En aquella època encara es deia
la paraula "sord-muts", incorrectament.
I diu:
"Per tractar amb sord-muts es requereix
aptitud, paciència, atenció,
agilitat i pràctica."
Aquestes són les qualitats
que per a ell s'han de tenir
i que ell va practicar
al llarg de 47 anys.
Igual que hi ha missioners
que es preparen estudiant idiomes
per anar a llocs llunyans
i anunciar l'evangeli,
també calen missioners
que es preparin en llengua de signes
per poder comunicar l'evangeli a les persones sordes.
Clotet com a parlant d'una llengua marginada
titllada de "dialecto"
i prohibida a escola com el català
havia de ser ben conscient
de què els passa
als parlants d'una llengua menystinguda,
arraconada,
en relació amb els forasters que la parlen.
La reacció de curiositat i agraïment,
que provoca aquest fet.
Per tant, ell havia de ser conscient
que la manera d'arribar al cor dels signants
era parlar allò que parlaven ells.
A nosaltres els missioners
el primer que se'ns exigeix
quan anem a un lloc és aprendre la llengua.
I era una llengua, la que calia aprendre.
I aprendre una llengua no és aprendre una lletra,
sinó que és una manera d'entendre la vida.
I va arribar-hi.
Lògicament, quan un s'endinsa
en aquests àmbits,
la comunicació, la identificació,
l'afecte, es desferma tot.
Entre els adults oïdors
que coneix l'infant sord
hi ha qui s'atansa
a ficar-li una pròtesi;
hi ha qui s'atansa
a rehabilitar logopèdicament la parla oral;
hi ha fins i tot qui s'acosta
a guarir mèdicament.
Trobades que comprometen l'autoestima:
Estic malalt? Estic trencat? No sé pas parlar?
En contrast a aquests tipus de trobades
existeix la trobada, minoritària, amb l'adult
que s'atansa respectant la seva pertinença
a una minoria lingüística i que s'apropa per aprendre d'ell.
L'autoestima de l'infant és tocada en un sentit contrari.
Pocs al nostre entorn tenen aquesta actitud.
Clotet en aquest sentit és un referent
per generacions posteriors de respecte
vers la identitat lingüística de la nostra comunitat.
En els llibres de Clotet
s'observa la manera clara i senzilla
d'ensenyar als nens sords.
A més, les instruccions adreçades als catequistes
són metòdiques i meticuloses.
De la seva pedagogia
ressalten 3 aspectes
força moderns:
Primer: considera a la persona sorda
plenament capaç
i competent en la seva llengua, per tant
aprendre-la és condició imprescindible
prèvia a l'adopció del rol de professor.
En segon lloc,
articula les lliçons
a través de preguntes
i respostes,
en diàleg.
Així quan l'ensenyant rep una resposta
aprèn també de l'alumne.
I, en tercer lloc:
il·lustra les ensenyances de manera visual
amb dibuixos i gravats
del mateix Sant Antoni Maria Claret.
Les activitats amb els sords les feien aquí.
Va ser arrasat per la Guerra Civil,
i només queden
les columnes de l'antiga casa d'aquí.
Que ja estan una mica deteriorades, i són al jardí.
Som a la seu dels claretians
situada al centre històric de Vic.
Anem a veure aquests arcs
i després els comentem.
Aquests arcs originàriament
estaven ubicats al davant,
al claustre de l'antic convent de la Mercè
el qual fou destruït a la Guerra Civil.
Es van salvar només aquests fragments.
En aquest convent de la Mercè,
Clotet va ensenyar catequisme
a infants sords.
Durant molts anys
impartí classes a nois i a noies, per separat.
Una activitat que afavorí el desenvolupament
de la llengua de signes.
La primera obra que publicà Jaume Clotet
sobre la llengua de signes catalana
és un petit llibret que va publicar a la ciutat de Vic.
És un llibre de tot just 68 pàgines
que té un títol molt eloqüent,
molt evident.
El titula:
"La comunicación del pensamiento
por medio de señas naturales, o sea, reglas para entender
y hacerse entender de un sordo-mudo."
És un títol que per ell mateix
ens està donant moltes pistes
i moltes evidències
que el nostre personatge
havia entès perfectament
de què anava
la comunicació gestual amb persones sordes.
L'obra presenta una classificació
de tipus de sordesa
gens desencaminada.
I conté afirmacions revolucionàries:
El seu objectiu, però,
era cristianitzar els infants sords,
tot i així l'obra és una gramàtica
d'un no lingüista,
però poliglota, culte i meticulós.
Coneix bé la llengua
i en mira d'extreure
estructures gramaticals
tot un segle abans de les publicacions de Stokoe.
Clotet va ser un pioner
en la descripció gramatical.
Pioner no només per la feina que va fer en el seu moment
sinó en com ho va fer.
Totes les obres inicials i primerenques
se centren molt en els signes lèxics.
I, en canvi, ell va un pas més enllà,
i hi ha una descripció gramatical,
de totes les parts de gramàtica
que té una llengua
oral o signada.
Per això dic que va ser pioner en aquest sentit.
perquè inclou una descripció gramatical
molt aprofundida.
Com són els signes i els gestos
com són les frases i la sintaxi
i com ell deia:
la comunicació del pensament amb les persones sordes.
Parla dels noms propis,
dels noms abstractes
parla del signom,
evidentment, no amb aquesta etiqueta.
Les etiquetes arriben més tard.
Els usuaris de la llengua de signes
utilitzem dos noms:
el nom de pila triat pels pares
i el signe personal o signom,
decidit per la comunitat sorda.
Aquest s'inspira en
un tret personal
una afició, o quelcom rellevant.
Així DALÍ
en signes rep el nom
de bigoti recaragolat cap amunt
i GAUDÍ ajuntant el signe de Sagrada Família
amb el signe de barba llarga.
Aquest és el signom vigent de CLOTET.
Però sabem pel seu testimoni al llibre
"La comunicación del pensamiento"
que els sords l'anomenaven
"Confessor" (el capellà que absol).
Parla dels pronoms
parla del verb
com es construeix.
Parla de les oracions comparatives
i superlatives.
és un nivell de descripció gramatical
molt aprofundit per aquells moments
que tan poc se sabia.
Perquè Clotet no era historiador
no era gramàtic, ni filòleg...
En la seva descripció
no només inclou què fan les mans
sinó que inclou tot el component no manual.
Parla directament
del moviment del cap, del tors
de la mirada amb valor pronominal
que és un aspecte de molta actualitat,
i ell ja ho està dient en aquell moment.
Quan estem parlant dels referents discursius
i ens volem referir a una entitat que estigui present
com tu, miro cap a tu
o una entitat no present
com en Joan per exemple,
i mirar cap allà.
El fet de mirar cap allà,
cap aquesta zona de l'espai
ja et dona aquest valor pronominal
i ell indirectament ho diu això.
És molt avançat.
És un encert molt adequat.
Incorporant aquest element no manual
en la descripció gramatical
i no només fixar-se amb les mans
que seria el més bàsic.
Ell això,
en aquell moment ja ho diu:
Clotet parla molt,
diu: moltes vegades per parlar de coses
utilitzem definicions o explicacions
per expressar un concepte.
Totalment encertat!
Avui en dia,
d'això se'n diu perífrasi sintagmàtica.
És a dir, tres signes
que aquell grup volen referir-se a un referent.
Per exemple,
quan parlem del basalt,
de la pedra volcànica
el concepte basalt,
com l'expressem en llengua de signes?
amb tres signes: PEDRA+NEGRA+VOLCÀ
i això,
aquest grup de tres signes
en diem sintagmàtic
que s'està lexicalitzant
volen dir BASALT.
Això que avui en dia
sabem que es diu perífrasi sintagmàtica
que s'està lexicalitzant
ell en el seu moment
ja ho està descrivint
com "estem utilitzant definicions
o explicacions" del terme que volem expressar.
I és molt interessant
perquè en l'àmbit de la llengua de signes
en àmbits específics
és una estratègia que s'utilitza molt:
utilitzar dos o tres signes
per denotar un concepte.
O per referir-se a un quadre,
amb el dit índex fas la forma
d'allò que vols expressar.
Això és un classificador predicatiu descriptiu
i ell ja ho està conceptualitzant.
Avui en dia ja ens podem plantejar,
si classificadors és l'etiqueta bona o no,
en això també hi ha discussió.
Però ell en aquell moment
ja estava parlant de classificadors.
El segon llibre que publicà
"El catequisme del sord-mut" de 1870
és un més entre tots els llibres d'aquesta temàtica
que es van publicar al s. XIX
amb quatre particularitats
que el fan especial.
Primer, inclou làmines de Claret.
Segon, ofereix un resum de les normes gramaticals inferides
de la llengua de signes
descrites en la seva obra anterior.
Tercer, fa una traducció de la catequesi del castellà
a l'estructura de la llengua de signes.
amb la intenció que altres catequistes
puguin imitar el procediment.
És a dir, una obra escrita
amb instruccions per ser signada.
I, quart; la descripció de 247 signes.
Anterior a aquest llibre
n'existeix un altre de semblant titulat
"Breu tractat de la doctrina Cristiana
per a l'ensenyança de sords-muts"
de Francesc de Paula Simon.
També és una traducció d'una catequesi de llengua oral
a l'estructura de la llengua de signes.
Conté, a més, una explicació de 308 signes.
El manuscrit té la data del 1821,
però no es va publicar mai.
Així i tot és un clar testimoni
de que l'església catalana
emprava la llengua de signes,
així com l'Acadèmia del Sord-mut de Barcelona
creada per Manuel Estrada
qui ensenyà a Francesc de Paula
qui formà a Casademunt
i del qual Clotet va ser deixeble,
com molts d'altres ho van ser d'ell després.
En el seu llibre,
la catequesi que ell prepara
crida l'atenció que és una catequesi
de pregunta resposta.
L'art de preguntar.
Fer preguntes és una forma no violenta
d'entrar en comunicació amb l'altre
esperant una resposta.
L'art de preguntar.
Hi ha un autor egipci
Naguib Mahfouz, que va ser premi Nobel l'any 1988
que té una frase que em sembla colossal.
Diu: "A un home llest, se'l coneix
per les seves respostes.
A un home savi,
per les preguntes que fa".
L'art de fer preguntes
la pregunta ha de despertar en l'altre
la curiositat
i a sortir del seu món tancat,
i obrir-se, això és un art.
Ell utilitzava les preguntes
perquè està fet a base de preguntes.
Lògicament la pregunta que es formula a una altra persona
l'ha de reelaborar per dins,
i tornar-la.
Perquè normalment quan hi ha acollida
i hi ha assimilació
d'una cosa, a l'hora de tornar-la
no només converteix,
canvia el que la rep,
sinó que el que s'ha processat
que elabora interiorment en tornar-ho
canvia també a l'altre interlocutor.
Hi ha un filòsof, que va morir fa poc,
Maturana, xilè, que té una frase que em sembla bé.
"Qualsevol conversa, és una conversió".
Redescobrir que la missió,
això avui en l'església ho tenim molt clar
no és adoctrinament, sinó que és diàleg.
Aleshores, una metodologia
basada en el diàleg
és ultramodern!
És un diàleg amb l'altre.
No és una imposició de tipus mental
o doctrinal
No és això.
És un diàleg d'anada i tornada,
en què els dos, l'interlocutor i l'altre,
tots dos experimenten un procés de modificació.
I al 1890,
va publicar una tercera obra
també molt important.
Que és l'edició de les dues anteriors
"La comunicación" i "El catecismo",
que va revisar i hi va afegir
una tercera part,
que és un diccionari
de més de tres-centes paraules,
de les quals descriu com es realitzaven
en llengua de signes catalana.
Per tant, és el primer petit diccionari
que tenim documentat
de llengua de signes catalana.
Per tant, a Clotet devem
la primera descripció de la llengua de signes catalana,
amb l'obra de 1866
i a ell també devem el 1890
una obra en què ens publica
els primers termes que coneixem
en llengua de signes catalana.
Es va publicar en una revista científica de Barcelona
i després, de manera independent a Vic.
Posteriorment va afegir-hi un suplement.
Es va reimprimir
dues vegades l'any de la seva publicació
amb molt bona acollida
per part de la societat i dels experts de l'època.
Va ser el superior de la Casa Mare dels Claretians de Vic,
és cofundador de l'orde,
i la seva obra, pel que fa als sords
està tota editada a Vic.
Els tres llibres que va publicar,
tots fan referència als sords
i dos dels quals els va publicar
aquí, a la llibreria Anglada.
El darrer té un recull de 300 signes.
Gràcies a aquest recull podem saber
que el signe PLAÇA era diferent
observant-la s'entén el motiu.
Aquest vídeo consisteix
en la realització de Simona Segimon
d'unes senyes que Clotet descriu
espigolant aquí i allà
en diferents obres
i d'un vocabulari que té
a la seva última obra,
"El catecismo de los sordomudos" de 1890
i ella simplement les posa en pràctica.
Diu: la senya AIGUA
es fa representant que s'apuja un poal
del pou ple d'aigua.
Doncs ella ho exerceix,
la realitza perquè es vegi.
Per altra banda en una finestra a part
es veu la mateixa senya però en ús actualment.
Ara veurem alguns exemples.
La conclusió d'aquesta comparativa
seria refermar la hipòtesi
que des del primer moment que treballo, mantinc.
És a dir, que, per una banda,
tenim senyes
que han caigut en desús.
I per tant, podem treure'ls la pols
i contemplar-les com a relíquies.
Aquesta seria una banda, però, d'altra banda,
en tenim moltes que es mantenen
d'alguna manera dins de formes actuals.
I permeten aclarir la relació que tenen
aquestes senyes actuals amb el seu sentit
amb el seu significat.
Això ens dona la gran possibilitat
de fer estudis diacrònics,
de com evoluciona la llengua al llarg dels anys.
Amb les llengües signades els estudis diacrònics
són molt difícils perquè no hi ha documents.
Avui en dia tenim molts documents audiovisuals.
Però no hi ha documentació escrita
i menys filmada,
de com era la llengua de signes abans.
Això ens obre moltes portes!
Ens obre un ventall de possibilitats
de fer estudis diacrònics.
El conegut llibre del professor Hervás
recomanava que per ensenyar el que és invisible als infants sords
calia partir d'objectes visibles
i per mitjà d'aquests
arribar als conceptes abstractes.
Clotet segueix aquest consell.
Per això el signe MATÍ, el del s.XIX és "pantalons";
per designar un moment del dia
es signava una acció associada a aquest objecte
que era el primer que es posaven de bon matí.
Però aquest signe ja s'ha perdut.
En canvi, el signe TARDA
es manté com aleshores.
El signe de TARDA està motivat
per el fet d'eixugar-se amb el tovalló
després de dinar
que és quan comença la tarda.
El signe PARE
consistia en l'acció de treure's el barret
i a continuació fer un petó a la mà.
La relació amb el signe actual
hem de veure que els punts de contacte
eren els mateixos.
És a dir, el front i mentó o barbeta.
Això d'entrada.
En segon lloc,
fixeu-vos que per fer un petó a la mà
la configuració de la mà
és exactament la d'ara.
Simplement, és l'orientació
el que canvia.
El fet de treure's el barret,
aquí ha d'haver-hi segurament
un pas intermedi
que nosaltres desconeixem
perquè no tenim documentació.
Almenys fins al moment.
Jo crec que aquesta
en algun moment determinat
es devia substituir
pel que és la part frontal
de l'ala del barret.
I per simplificar,
ja no es va girar la mà, ni res.
Simplement es va abaixar i punt.
Clotet va difondre i va donar prestigi
a la llengua de signes amb les seves publicacions.
Va transmetre el seu mètode de catequesi
als professors Roque Aubert i Valentí Morlà
els quals van continuar
la tasca pedagògica amb infants sords a Vic
un cop Clotet es va retirar
a una casa claretiana
al barri de Gràcia.
El seu llibre "El catequista"
va tenir diverses edicions
i els exemplars es van distribuir
per ciutats espanyoles
però també van arribar a Xile,
per a que les germanes del Bon Pastor
l'utilitzessin per ensenyar a joves sordes.
A Mèxic va ser el primer país
on van arribar les missions claretianes.
El 1905 el pare clareteà Camilo Torrent
es va ocupar de la formació i atenció de sords
seguint l'exemple del fundador del seu orde.
D'aquesta manera el temple de Sant Hipòlit
església gestionada pels claretians
va esdevenir un lloc de culte
i trobada per la comunitat signant catòlica.
Anys més tard en un annex del temple van fundar
uns tallers per ensenyar oficis a persones sordes.
El responsable dels tallers
va ser el, també claretià
que té aquest signe
i es deia Rosendo Olleta.
Aquesta iniciativa
es va anar desenvolupant
fins que el pare Àngel Alegre als anys vuitanta
va crear una escola de primària
amb el nom de Rosendo Olleta.
En 1999 aquesta institució
va créixer
i es va convertir en escola i institut
i va canviar el nom
pel de Centre Clotet.
El Centre Clotet cobreix totes les etapes educatives
des de la primària fins a la secundària
i la llengua natural i vehicular de l'alumnat
és la llengua de signes mexicana.
Molts dels professors són sords signants.
En investigar aquesta història
i entrar a la web de la seva comunitat
ens ha sorprès la frase
"Tot va començar amb un nen en terres catalanes."
que ens recorda
l'episodi de Civit.
Hem de veure que Clotet
és una figura molt propera a nosaltres
però també és una figura
d'alguna manera internacional.
Perquè els claretians són un orde
que s'estenen per arreu del món.
i el que resultava paradoxal,
era veure que a Mèxic
existeix un centre d'educació de persones sordes
que s'anomeni Clotet,
el Centro Clotet
i, en canvi, a Catalunya no tenim res així.
Un record, una denominació
en algun lloc emblemàtic de la comunitat sorda
que tingui aquest nom.
Ens manquen dades per saber
amb exactitud quan va néixer la LSC vigent.
Però sí que podem saber
on es va desenvolupar i qui van ser els seus creadors.
Els creadors van ser els sords
amb el seu ús comunitari,
amb la seva comunicació natural.
Cal dir que algunes persones oïdores
també van fer aportacions essencials
i van contribuir desenvolupant la llengua.
Entre ells en Esteve Casademunt,
en Francesc de Paula,
en Clotet i tants d'altres.
I el lloc de creixement dels signes van ser les esglésies,
les primeres escoles i els espais de trobada vinculats;
i ja durant el segle XX,
les associacions de persones sordes.
Podem dir que la LSC
té quatre àmbits que han contribuït
a la seva evolució:
les relacions socials
en el si de la comunitat sorda;
l'àmbit religiós amb figures com Clotet;
el moviment associatiu,
i; l'educatiu.
Si fem balanç d'aquests àmbits...
...podem dir que socialment
la LSC es manté.
Sortim, fem vida social en LSC.
Pel que fa a la religió hi ha la Pastoral
i també signants d'altres religions.
Mai m'havia plantejat
que efectivament hi havia persones
catòliques, de la fe catòlica
que necessitaven dels sagraments
de la paraula de Déu, etc.
I em va interessar moltíssim.
Doncs la llengua de signes
la vaig aprendre
participant de les eucaristies
i també de les diferents activitats
que es feien aquí a la pastoral.
En l'àmbit associatiu
al s. XX es van començar a crear-ne moltes
i encara ens movem, però l'educació és el més preocupant.
El que a mi em crida més l'atenció
de l'obra de Clotet
són tres àmbits.
Hi ha tres àmbits que són claríssims
i que la seva evolució
no ha estat la mateixa.
Tenim l'àmbit més religiós
això continua el dia d'avui,
tenim la Bíblia en llengua de signes catalana.
Gràcies a Déu, des de fa més de deu anys
estem fent una tasca molt maca
i molt interessant
que és la traducció de la paraula de Déu: de la Bíblia.
És un treball ecumènic,
és a dir d'unitat de cristians
Catòlics i evangèlics, protestants
que la paraula de Déu és la mateixa
i la treballem en una traducció
en llengua de signes, seriosa, revisada
que pugui ser publicada a través
d'imatges de vídeo en llengua de signes.
Que pot ser una persona real
o d'una persona virtual
amb una tasca feixuga
que anem fent a poc a poc.
És una manera,
com l'interès que tenia el pare Clotet
de fer arribar la paraula de Déu
que és el tresor més gran que tenim
a tots els nostres germans
també a les persones sordes.
Al principi existia el qui és la Paraula
La Paraula estava amb Déu
i la Paraula era Déu.
Gràcies a Déu,
han anat sorgint a diferents diòcesis d'Espanya
i del món, gràcies a Déu,
sacerdots que s'han preocupat
del món dels sords.
I no només oients, preveres, sacerdots
sinó dels mateixos sords
han sortit sacerdots.
Tenim l'àmbit de la lingüística.
El dia d'avui tenim molts lingüistes
molta gramàtica i molts estudis
de la llengua de signes catalana.
Cada cop hi ha més obres de referència
però per exemple he equiparat
aquesta descripció gramatical pionera
a la Gramàtica Bàsica
que es va publicar l'any 2005
és de la Federació de persones sordes de Catalunya
i el departament de lingüística general de la UB
i amb equip de persones sordes expertes amb lingüistes.
I en aquell moment el 2005
es va editar en el CD-ROM.
Però des del 2012 això està penjat a internet
en el portal de la LSC
que depèn de l'IEC, l'Institut d'Estudis Catalans.
I allà hi ha una base de dades bibliogràfica nova.
L'estat de la recerca de la LSC avui en dia.
Hi ha tot un llistat que qualsevol persona pot accedir-hi.
Fruit d'un projecte Europeu
que s'ha fet en els últims anys que es diu Sign Hub
que s'ha fet en diferents universitats europees,
el projecte és molt gran i s'han fet diferents coses
però una d'elles és una descripció gramatical
de les diferents llengües de signes.
Una descripció gramatical més aprofundida
del que podem trobar aquí que és gramàtica bàsica.
Però, en canvi, tenim un altre àmbit
que és l'àmbit pedagògic.
Al segle XIX el senyor Clotet
ja va veure la importància
d'ensenyar a les persones sordes
de manera visual.
Ho feia amb signes i amb imatges
i amb això podia ensenyar-los.
En aquest àmbit
no hem tingut la mateixa sort.
El mèrit que té
d'haver après la llengua de signes.
Pensa, que ni tan sols
entre eclesiàstics que es dedicaven a tractar
habitualment amb sords
allò no era normal.
Estic pensant ara amb Julio Tarra
que era el director de l'Escola de Sords de Milà
i president del famós
Segon Congrés Internacional de Mestres de Sords
que es va celebrar a la seva ciutat.
Doncs aquest va fer
unes declaracions dient:
que nosaltres,
parlant en plural majestàtic,
nosaltres considerem
que s'ha de prohibir
aquest llenguatge
s'ha de prohibir i substituir-lo, deia
com ho deia ...per la parla viva.
Bueno, per la llengua oral.
No soc supersticiosa
però l'11 de setembre no sol ser un bon dia...
Només per esmentar-ne quatre exemples
tenim l'atac terrorista contra les Torres Bessones.
Un altre 11 de setembre els feixistes
van fer un cop d'estat a Xile.
En un altre 11S Catalunya va perdre
els furs davant el Borbó...
I encara podem afegir una altra desfeta
associada a aquesta data:
l'11 de setembre de 1880 a la ciutat de Milà,
en el Segon Congrés Internacional
d'educació de persones sordes
es van enunciar les conclusions
decidides només per professors oïdors.
Els professors sords no van tenir dret a vot:
en l'àmbit Educatiu
s'imposava l'oralisme pur
i la llengua de signes no era permesa a les aules.
Les conclusions del Congrés de Milà de 1880
va ser la prohibició de la llengua de signes
en l'educació dels infants sords.
S'imposà l'oralisme, és a dir, obligar els sords
a aprendre llengua oral sense poder utilitzar la llengua de signes.
I la tendència es va extendre per tota Europa
fins arribar a Catalunya.
Però Clotet no dubtà ni un moment
i va seguir l'ensenyança en llengua de signes.
Es cartejava amb altres educadors de sords
que l'encoratjaven a passar-se a l'oralisme.
Però Clotet educadament responia
que el mètode de signar li funcionava, demostrant respecte
per la llengua i la identitat de la comunitat sorda.
Ara mateix a Catalunya
segons dades del Departament d'Educació de la Generalitat
tenim 2200 infants i joves sords
des dels 0-3 fins a l'edat post obligatòria.
I d'aquests 2200, només el 7%
estudien en modalitat educativa bilingüe.
És a dir que estudien en llengua de signes catalana i llengües orals.
Això és una notícia horrible
si ho pensem i ho valorem
perquè tot allò que va fer aquest senyor
en Clotet
on s'ha quedat?
I tantes altres persones que han estat
a nivell pedagògic
avançant en l'educació de les persones sordes.
Què ha passat amb tot això? On està?
Nosaltres aquí a Volem Signar i Escoltar,
a l'associació que presideixo ens estem trobant
que a Catalunya, a casa nostra
tenim molts infants i joves sords
amb una privació lingüística molt important.
La privació lingüística és
perquè aquests nens,
a les primeres etapes de la seva vida
l'etapa 0-6,
no han rebut, no han tingut l'ímput ple d'una llengua,
d'una llengua completa.
Llavors què està passant?
Ens trobem amb nens, o joves,
que són o bé semilingües,
que no acaben de dominar cap llengua bé,
ni la llengua de signes catalana
ni tampoc les llengües orals.
O bé, no és que siguin semilingües,
sinó que tenen una privació tal
que s'han convertit
en persones amb una doble discapacitat.
I el motiu és aquest,
no haver estat exposats a una llengua plena
a la seva etapa principal de desenvolupament
que és l'etapa dels 0-6 anys.
No s'entén.
És incomprensible,
el desequilibri que hi ha entre
de tot el que parlàvem ara,
com ha avançat la recerca
en lingüística, en psicolingüística
Clotet va ser el pioner,
ja es parlava aleshores de la llengua de signes
com a llengua de ple dret,
pels infants sords, pels adults sords.
Com això ha avançat,
hi ha molta recerca en la part de psicolingüística.
Tots els avantatges que hi ha
de rebre la llengua de signes com a llengua natural,
en els estadis més primerencs de l'existència d'una persona,
per poder desenvolupar-se cognitivament.
Hi ha molta recerca al respecte.
I mires la realitat
què passa a les escoles, a l'educació...
Les persones sordes
i els nens sords, en aquest cas,
no són persones malaltes.
Són persones amb una condició de vida diferent.
I és un tema lingüístic.
No és un tema de discapacitat
de rehabilitació, és un tema lingüístic.
Que no hi hagi mestres sords
perquè els infants
no només tinguin la llengua de signes
sinó que tinguin un model
de dir, ostres, jo puc ser com aquesta persona.
Perquè els models que tenen són oients,
amb una llengua de signes...
sense faltar al respecte, una mica macarrònica.
El millor apòstol dels sords són els mateixos sords.
No tenen aquest model sord,
no tenen l'ímput natural
de la seva llengua natural signada
no tenen intèrprets de llengua de signes
en estadis més avançats de la seva educació.
Aquest desequilibri
és incomprensible
però arriba a uns extrems indignants.
La llengua de signes catalana
està en perill d'extinció molt greu.
És evident, només cal mirar els números.
Estem en perill, sí.
Sí, sí, perquè és el futur de la llengua.
És evident que cada vegada
hi ha menys joves
que saben llengua de signes
i això deixa en entredit la llengua.
Què passarà?
Tot i així, intentant buscar el positivisme
ha sigut una llengua maltractada
ha sigut una llengua amagada,
prohibida
i ha pedurat! ha perdurat!
Vull dir que malgrat tot el que ha anat passant
sempre hi ha hagut signants que l'han fet perdurar.
Tant de bo això avanci.
Però clar, si els nens sords
infants sords avui en dia
no se'ls està donant aquesta llengua
la via del futur...
es veu una mica difosa.
És una tema d'estatus de llengua. Estatus.
De veure la llengua de signes com inferior
com un ajut, com un salvavides.
És una equivocació,
perquè les persones hem de dominar una llengua
per ser persones.
Hem de poder pensar
hem de poder anticipar
hem de poder riure,
fer bromes
entendre conceptes abstractes,
sense tot això tenim moltes mancances.
És el problema
el que defensem els lingüistes
és que és una llengua, igual,
amb les mateixes estructures i característiques
igual de potent que qualsevol altra llengua oral.
I avui en dia és un salvavides.
I no és un salvavides.
En la seva pedagogia
en llegir alguns textos seus,
tracta només del coneixement
d'objectes materials
sinó de, anomenem-les així,
les coses invisibles.
Com per exemple els valors.
És a dir, el bé i el mal.
És un coneixement en profunditat.
I això és importantíssim
perquè les coses no són
només les que es veuen.
Hi ha coses que no es veuen
però que són tan reals o més.
Per exemple el temps.
El temps no es veu.
Però té una existència normal.
El pare Clotet introdueix aquestes persones
en el món d'allò no visible però real.
Lògicament els fa endinsar al món
de la bellesa, el món de la veritat
el món de la bondat entre altres,
i certament qualifica la seva personalitat des de dins.
No es conforma essent una persona simplement moralista
que imposa una sèrie de doctrines
una sèrie de costums.
Que també, perquè n'era l'època,
si no que transcendeix
aquesta dimensió.
El 4 de febrer de 1898, el pare Clotet,
amb la vista i oïda disminuïdes per l'edat,
va morir al centre claretià de Gràcia
amb 76 anys.
Clotet és recordat a l'epitafi de la seva tomba
a l'església de l'Immaculat Cor de Maria
com "l'amic dels sords-muts"
La Pastoral del sord i els seus
el recorden amb una missa.
Estem molt contents
perquè estem recordant
a Jaume Clotet.
De veritat que el teu fill ho entén tot?
La comunitat sorda el recorda per la seva tasca pedagògica
per fer la primera gramàtica
i el primer diccionari de la nostra llengua.
Alhora, fora de la nostra comunitat és recordat
com a cofundador de l'orde dels claretians;
sotsdirector i director durant dècades
de la Casa Mare de Vic;
per haver redactat el directori
dels primers germans missioners;
per haver acompanyat
a Sant Antoni Maria Claret
en els seus darrers dies
a l'abadia de Fontfroide a la Catalunya Nord,
i; per haver escrit la biografia del Sant.
Malgrat les seves ocupacions,
responsabilitats, exilis i vicissituds
Clotet sempre va tenir temps
per ocupar-se de l'educació dels sords.
Inclús sabem que ja força gran
va fer d'intèrpret
d'una jove sorda en dificultats.
Ja retirat, responia per carta els dubtes dels catequistes
que continuaven la tasca pedagògica amb sords
d'una manera similar a com fem ara
als grups de dubtes de whatsApp
de professors i intèrprets de LSC,
si bé les respostes epistolars de Clotet trigaven més...
I també sabem, per correspondència recentment trobada
que treballava en un nou diccionari que no va arribar a imprimir.
Encara que lògicament
les seves principals pretensions
eren catequètiques
de tipus evangelitzador.
Així i tot,
el que es desprèn de la seva obra,
si més no el que he copsat jo
és que feia una tasca integradora.
No era només qüestió
que entenguessin
el que els deien.
Si no que els integraven socialment
amb un ofici.
Aquest és el primer mèrit del Clotet:
haver-se interessat per aquesta llengua
estudiar-la i usar-la.
Això de primer.
I evidentment, el fet que d'una manera
coherent i planera expliqués
el funcionament del discurs gestual
i fes la descripció
de moltes senyes.
No només se centra en els signes
que són l'equivalent a les paraules
sinó que fa una descripció de l'estructura de la llengua
que és la gramàtica.
I aquest aprofundiment,
és molt novedós.
Saber que l'església
l'ha declarat de virtuts venerables.
És a dir, que d'alguna manera
la seva vida és exemplar, és bona.
És un estímul per a les persones
que volem viure com a cristians
seguint aquest exemple que ell ens pot donar.
A mi m'agrada molt
quan el Clotet parla de "l'art dels signes".
Perquè parlar de l'art dels signes
no és només parlar d'una llengua
sinó que és una actitud de molt de respecte
i em sembla que això és maco.
"L'art dels signes".
I també que parli
de "la comunicació del pensament".
És molt profund això.
La comunicació del pensament.
És a dir, és acostar-se a la llengua de signes
amb una actitud molt d'aprendre, de respecte,
i això és bonic.
De vegades algú es pot quedar
més amb la mentalitat paternalista
la mentalitat evangelitzadora de l'època
que lògicament també hi és.
Fins i tot compassiva
cap a les persones sordes,
cap a les persones
que no accedeixen a la paraula de Déu
tot això també hi és.
Però crec que és una actitud
molt respectuosa.
Jo em quedaria amb això.
"L'art dels signes" i "la comunicació del pensament"
a través de les mans.
és una cosa molt maca, no?
A mi m'ho sembla!.
Logos és un terme grec
que significa verb, pensament, intel·ligència,
i pot referir-se a Déu en tant que intel·ligència suprema que regeix el món.
Aquell Déu que la cristiandat celebra al Nadal, el Déu fet humà en Jesús,
és al que refereix la Bíblia: "el Logos s'ha fet carn",
és a dir, Déu s'ha encarnat en Jesús.
Aquest contingut catequètic era explicat per Clotet
tot signant amb el seu alumnat sord
i d'aquesta manera, paral·lelament, es possibilitava
que el pensament es materialitzés a les mans,
el logos, aquest cop en el sentit de "el pensament",
també es feia carn a les mans.
La intel·ligència, la comunicació, l'aprenentatge
es desenvolupava entre les mans dels signants.
Un desenvolupament que cal agrair a Clotet
i a la comunitat sorda signant que l'envoltà.
Ens sentim orgullosos i identificats
amb la nostra comunitat signant
que no exisitiria sense aquells professors pioners i el seu alumnat sord
que conjuntament van construir
els fonaments d'allò que som ara.
La nostra comunitat no existiria sense els nostres predecessors
que van saber dur el pensament, el logos, a les mans.
A tots aquells pioners, el nostre agraïment,
i entre tots ells, ningú com aquell humil catequista
el nostre pare Jaume Clotet.