Molts guions no son iguals al llibre original.
És difícil adaptar un llibre fidelment.
un dia, em vaig emocionar amb uns passatges d'un llibre.
I no volia quedar-me aquella emoció per a mi sol.
La volia compartir amb tothom.
Així que ho vaig adaptar en un curt.
Quan vaig estrenar "Ernesto"
els records eren en color.
I després d'algunes presentacions
vaig corregir aspectes.
Vaig passar els records en b/n.
Havia enviat el curt a diferents festivals
i agradava,
però no tothom entenia bé la part dels records.
Quan li vaig treure el color es va entendre millor.
S'hi indicava un flaix back.
En color, no semblava el passat.
I per això vaig utilitzar el b/n.
Sempre m'he preocupat perquè el públic m'entengués bé.
Es diu que el b/n es vincula a depressió.
Jo no ho he fet per això.
Sinó perquè el públic m’entengués.
El b/n és un flaix back.
No t'ha passat mai que tinguis un record en b/n?
De fa tant temps que no recordes ni el color del vestit?
Eric Alcantara té el seu signe personal,
que és aquest:
i el personatge té aquest altre:
Per a diferenciar-los.
Vaig parlar-l'hi i li vaig explicar el paper.
Ja havia treballat amb ell en altres films.
Se li nota rodatge en teatre.
És bo. M’agrada com treballa.
Explicat el personatge, el va expressar tal com era.
El va captar i no va necessitar massa ajuda.
Ja no vaig anar al assajos, sabia que entendria "Ernesto".
Quan el vaig rodar em va semblar perfecte.
Té bon criteri. És un bon actor.
Pressupost?. Complicat!.
Òbviament, quan més en tens millor.
Era possible la producció
sense un gran pressupost.
Amb un mínim per dietes!
És important que la gent se senti atesa.
I no ens hem sentit mancats, perquè hi havia bon clima.
En proposar-ho, els actors no s'ho van pensar 2 vegades.
Em va il•lusionar que confiessin en mi.
Amb motivació i ganes se suplia el baix pressupost.
Amb aquella implicació el projecte tiraria endavant.
Tant de bo tingués més pressupost
per millorar la qualitat.
Però ho veig difícil.
També és important partir d'una bona idea.
L'original serà bo, però el resultat no sempre.
Per a fer el teu projecte cal un pressupost.
Sempre hi ha canvis respecte el resultat final.
Però, és que no hi ha diners!
En conclusió: amb voluntat i ganes s'avança.
Durant el rodatge tantes coses intervenen,
que fàcilment alguna se't passa per alt.
Abans de començar creia que ho tenia tot controlat,
però vaig haver de modificar el guió diverses vegades.
A darrera hora sempre has d'improvisar, falten coses.
I al final acabes tenint pla B, C.
Això és el que em posa més nerviós.
Però el que més m'agrada és el muntatge.
En aquesta fase t'adones que has canviat el guió.
Però vas fent proves, i el resultat no està malament,
tot i que sempre l'hauràs modificat una mica.
És el més difícil. Em puc passar la nit muntant.
No m’agrada gens deixar-ho a mitges.
Acabo perdent el fil. Fins que no ho tinc tot no em relaxo.
Hi puc treballar de sol a sol.
Com molts joves que surten tota la nit,
doncs jo la passo fent el muntatge fins enllestir.
És la part més difícil d'un film.
Vicmovies és un festival important.
A la 1a edició del concurs el gènere era ciència-ficció.
No ho vèiem clar.
Després, cada any el gènere canviava.
Semblava interessant.
Quan vaig enviar “Mi vida perfecta”,
em va il·lusionar que fos seleccionada.
Es veuria, encara que sense premi.
Sorprenia tants films i tanta assistència a Vic.
Enhorabona!
Al principi ens feia mandra anar tant lluny per un concurs.
Però després ens motivava participar-hi.
Cada nova edició atreia més gent.
L'associació organitzadora va implicar molts voluntaris.
Emocionant.
Una entitat local que organitza un festival amb èxit!
A Vicmovies hi ha bon clima i el públic ho gaudeix.
En molts altres festivals de l'Estat espanyol
el gènere dels curts és lliure.
Cada director que participa
envia allò que li més agrada i domina.
Però Vicmovies cada any proposa un gènere diferent
i així el fet de participar esdevé un repte.
T'arrisques fent un curt, d'un gènere que no va amb tu.
I si el seleccionen t'encoratja a fer coses noves.
Felicitats a tota la organització de Vicmovies.
Em toquen molt les pel•lícules sobre discapacitats.
Però tractar la meva? La sordesa...?
Personalment estic saturat de curts sobre sordesa.
N’he vist molts que plantegen la meva situació.
I un film que parla d'altres situacions, m'emociona.
Vull que tothom la senti.
Cerco com plasmar-la.
I que el públic s'emocioni des de l'inici.
Però si tractés la sordesa el públic sord no s'immutaria.
Vull mostrar altres discapacitats i sensibilitzar.
Perquè hi ha milers de discapacitats.
Conscienciar en igualtat i despertar empatia.
És el meu objectiu: empatia i conscienciació.