El cinema és important per a la societat
i encara més per a la comunitat sorda.
És essencial perquè reflecteix el nostre tarannà.
I per això, en el cinemà forà no ens veiem reflectits.
La llengua,... i tot,... és diferent.
No ens hi veiem: la nostra cultura,
la nostra llengua,
les nostres peculiaritats,...
Ens cal cinema fet en LSC
per a identificar-nos.
Els pioners van ser agosarats,
compromesos, implicats,
filmaven per vocació
arribant a produir peces de qualitat.
Però independentment de la qualitat o el format,
on es veu més canvi,
és en la llengua de signes!
Ha canviat tant des d'aleshores!
Encara no teníem
prou consciència lingüística.
Adaptàvem guions
de la millor manera possible,
i això ens feia molt esclaus del català (depenents lingüísticament del català).
Fins que van començar
a reconèixer la llengua com a pròpia
i van poder aixecar el vol.
Cap de les dues opcions d'espectador.
Ara bé, per visibilitat i oferir
accessibilitat inversa a la comunitat forana,
potser cal donar alguna opció.
Però per a nosaltres, insisteixo, que no cal.
Ara bé, si hem de triar,
el subtitulat no és bona opció.
Conectem en la nostra llengua,
i el subtitulat dispersa l'atenció,
excepte si és opcional.
Si el subtitulat es pot desactivar
com seleccionar l'idioma...
la cosa canvia.
Però un subtitulat fixe no és adequat.
El doblatge tant és!
Sóc sord!
Però sí que cal música,
sorolls..., això sí.
Notem la vibració de la música, dels sorolls...
però no de la veu.
Però per a mi, el millor, és doblar.
Hi he anat a tots!
Sóc un incondicional.
Em reservo la data.
Per sort cap situació greu m'ho ha impedit.
I així ho espero.
I com a participant,
he escrit els guions
de "Petons interromputs".
Bé, jo li he ficat el signe de "Tacons d'agulla"
pel cartell.
Va de dues noies, que enreden un noi.
En vaig ser coguionista.
I la vam passar a la Berta Frigola
perquè la dirigís i produís.
Va rebre molt bones crítiques,
i va guanya el 2on premi
de curtmetratges.
Es pot polir,
però n'estic content.
També en el curt "El joc"
he estat coguionista
repetint el mateix tàndem,
de l'altre curtmetratge.
Un equip compenetrat.
I el resultat va agradar molt,
encara que no va ser premiat.
Molt positiu!
Vocacional...
Amb idees prou bones
tot i que no sempre la qualitat les reflectia.
i a vegades a l'inrevés.
Però en general
molt positiu!
Potser cal seguir treballant
per equilibrar qualitat i creativitat.
El que és evident,
és que hi ha ganes i motivació
i que a vegades això s'imposa
a la racionalitat.
I es perd qualitat,
s'allunya del guió.
I cal treballar,
per mantenir viva
la flama creativa.
I la força de la motivació.
Però el cap ben fred
per evaluar
si s'ha escollit un bon guió,
si l'equip d'actors són els adequats,
si la realització porta un bon ritme.
I així s'assoliran bons resultats.
S'observa certa permessibilitat
per a errors corregibles
que no s'haurien de deixar passar.
També és important
que l'equip sigui multidisciplinar
en comptes de ser uns pocs
que ho fan tot.
Cal comptar també amb l'assessor lingüístic
per tal de garantir la correcció
i qualitat abans de publicar.
Aquesta persona s'integra a l'equip
i està capacitada per a assessorar.
Personalment ja he fet aquesta tasca
en 1 o 2 produccions.
Com assessor, corregia els actors.
I quan he estat jo el productor
guionista, actor i corrector
he vist que era millor
separar els rols
i cercar un altre assessor lingüístic,
per no barrejar les funcions.
I aleshores hem definit el perfil:
Una persona competent en LSC
coneixedora de la gramàtica
de la cultura de la comunitat sorda
i experta en LSC.
Sense aquest perfil
l'assessor faria canvis gramaticals
sense respectar la pragmàtica.
es deixaria influenciar
per la llengua amb la qual s'escriu el guió.
El resultat és una llengua de signes
que no és natural.
No la reconeixem
no és la que parlem entre amics
no és la que es veu a l'associació.
És una altra llengua!
Encara que el guió
s'escrigui en una altra llengua
hem de produir en la nostra llengua.
Llengua i cultura van de la mà.
L'aparença física no és bon criteri,
sinó el domini de la LSC.
Tot serà més fluid.
Com he dit,
al rodar, s'està pendent del guió.
El text és un suport,
però ens influencia.
Perquè éstà escrit en una altra llengua.
Els actors hauríen de ser bons signants.
Veig que els actors oïdors
es trien per la seva veu,
i la modulació.
La veu trasmet!
Jo sóc sord, però m'ho han explicat.
Entre sords, s'ha valorat massa el físic
en detriment del contingut.
I això ho vull canviar:
que el signar sigui més valorat!
El Vic·movies tindrà continuïtat.
I a mi, m'emocionaria,
que els premis
valoressin més la llengua.
Que tinguessin en compte
aspectes més lingüístics
i que puntuessin més.
Si un curmetratge
tècnicament és espectacular
però és fluix en LSC
dubtaria en premiar-lo.
És la nostra llengua!
Res ens afecta més!
En 2on lloc la part creativa, tècnica...
però no en detriment de la LSC.
Trobar l'equilibri,
però no menystenir-la!
Cal valorar-la!
El guió també és rellevant.
Que hi hagi un bon llistó per al guió.
I sense dependències de la llengua escrita.
Un guió directe, fresc, en LSC.
Amb les idiosincràcies de la comunitat
i sense influències d'altres llengües.
Encara que ens costi,
ja que no l'escrivim en LSC
I quan detectem les interferències
les rectifiquem.
Ja el meu pare
em va proposar fer una pel·lícula
sobre "Un sopar de matrimonis".
Deia que li feia il·lusió
però que anava procrastinant
i s'anava fent gran.
Em va donar el guió per revisar.
Vaig consultar al Youtube referències
i vaig trobar vídeos de TVE
antics.
Que reflectien el model patriarcal
masclistes.
No em motivava
no s'adequava als temps actuals.
I li vaig dir: papa reformulem-ho!
Però ell volia aquell guió.
no ressonava amb els meus valors.
I més endavant... vaig pensar
que podia fer un guió de nou
sobre el mateix tema.
Vaig estar cercant...
No podia ser un llargmetratge
com volia el pare
per raons de temps,
però si 4 curts
d'escenes de parelles
en 4 sopars.
I "El joc" n'és un.
Manquen 3, dels quals ja tinc
els esborranys dels guions.
"El joc" s'inspira en la història
d'un company de feina.
que qüestiona els valor culturals,
ètics,...
en fer permissible
l'intercanvi de parelles.
Interessant!
A alguns li funciona.
I d'aquí va sortir el guió.
Hi ha dos tipus:
jocs de signes (de paraules).
Una part s'ha gravat a Montserrat
i Montserrat és també un personatge
Així quan parlàvem
de les formes de Montserrat
davant la parella
ell tallava la conversa.
Quan un actor deia:
"voldria atansar-me..."
La parella de Montserrat
es posava en guàrdia.
És un exemple
del doble joc de sentits.
També "El joc"
fa referència
a un joc d'endevinar.
És un joc de taula,
on hi juguen 2 parelles,
I una de les parelles
juga amb doble sentit.
És a dir, que durant el joc de taula
una parella
té un joc d'intercanvi de parelles
amb altra gent de fora.
Un doble joc.
Uns fan 1 joc i l'atra parella 2 jocs.
"El joc" ho planteja.
Sempre m'han agradat
les trames amoroses.
No els culebrons sud-americans melodramàtics
de plor fàcil, i amants...
sinó les d'amor vertader.
Com un joc més.
Igual que en l'esport
hi jugues o no hi jugues.
Si una parella
té clar que cadascú
pot sortir amb amics,
per fer... esport
i per tant no estan
sempre sempre junts
es poden separar 3 hores sense problema
fan activitats per separat,
i la relació no perilla.
En canvi
hi ha parelles
que gasten més temps plegades
però que accepten que per separat
poden enllitar-se amb algú
encara que sigui només per 5 min.
És equivalent?
Enllitar-se 5 minuts amb altres?
o fer esport durant 3 hores amb altres?
I totes dues parelles s'estimen.
però uns accepten un joc
i altres no.
I això fa pensar.
Tot i que personalment
soc dels que no acceptaria aquells 5 minuts.