Vic·movies és alegria!
N'aprenc molt!
Miro els curts dels altres participants
i sempre em quedo amb algun detall nou.
Després, les converses
deriven en crítica cinematogràfica
i ens fa millorar l'any següent.
Del nostre equip,
Doubleye
En Paco i jo
coincidíem al metro
i parlàvem de cine i de fotografia
quan es va crear el 1er Vic·Movies.
Ell em va empènyer a participar
i jo el vaig seguir.
Vam filmar...,
i van premiar el muntatge d'en Paco. Jo vaig fer de fotògraf.
L'any següent vam tornar-hi.
I així tots els anys.
Ens han premiat 2 curts:
La Huella
Casa Alavedra
Una edició on line...
no em convenç...
No, no, no.
M'agrada molt més anar-hi!
Ser-hi!
Per mirar la peli junts
i després parlar-ne
veure opinions!
Que no esperin a ser professionals
i si els agrada el cinema, que hi participin.
I si no surt bé, tant fa!
Perquè no hi ha bo ni dolent,
només estil propi.
I després hi ha el què t'ensenyen els altres
que et faran millorar.
Si no hi participes, no avances.
Hi ha joves que ho fan molt bé.
Tenen una tècnica,
una fotografia... per prendre'n nota.
Que mirin cinema,
s'hi fixin
i quan rodin filmin tinguin presents els plans
i enquadres que han vist.
Quant més cinema vegin,
millor filmaran.
El surrealisme.
Si no hi ha surrealisme
no m'atrau.
A partir d'una idea
com una pluja, n'afloren d'altres
de bones i no tant,
em quedo amb les millors.
Un Chien Andalou,
no hi ha paraules per descriure-la.
M'agradaria aconseguir escenes com la de la bicicleta, sense significat tancat.
N'he fet 3 de surrealistes.
Pal amb roda de fusta
Les ulleres fosques
Paraules perdudes.
Vam començar amb teatre.
Ell d'actor i jo de director i escenògraf.
Molts anys.
Fent teatre i cinema.
Als estius sempre fèiem alguna peli.
Parlant tots dos se'ns va acudir
posar un croma al mirall
enregistràvem el text en signes
després retiràvem el croma
tornàvem a gravar mirant-se al mirall
una altra vegada el croma
i muntar...