El meu signe és aquest.
I em dic Alexandra.
Vaig néixer a Colòmbia i sóc aquí perquè
al cursar els estudis professionals de teatre durant cinc anys
a la meva terra natal,
vaig haver de fer-los amb molt d'esforç,
perquè era l'única sorda.
I no hi havia cap mena d'adaptació.
Així que era jo qui m'havia d'adaptar.
Vaig descobrir el teatre gestual
i vaig venir a Espanya per estudiar-lo.
També em vaig interessar
per l'Educació Social,
estudis que estic acabant; queden les pràctiques.
I actualment complemento la meva formació,
tot veient l'existència de cinema sord,
i ja tenint formació actoral veia que em faltava altre tipus de formació
amb estudis de guió, producció i muntatge cinematogràfic.
M'agrada l'art i trobo que cal estudiar-ho bé amb paciència.
Al meu itinerari artístic,
he treballat en teatre, també en cinema
i ara, com explicaré després, estic vinculada a l'art sord.
A Colòmbia tenia un grup de teatre
amb el qual vaig començar a actuar
un cop graduada,
però no hi havia persones sordes.
I per això vaig començar
un grup de teatre amb sords.
Però necessitava formar-me més,
i per això vaig venir a especialitzar-me en expressió gestual.
Va estar bé.
Després vaig començar a treballar
amb un projecte artístic de sords i intèrprets,
"Alma silenciosa" que es feia a la sala Almazen
amb gran èxit de públic; hi vaig actuar sovint.
Després vaig continuar amb un projecte semblant: "Gest Viu" a L'Hospitalet
Però amb el temps em vaig desvincular per invertir el poc temps que tinc
en investigar el cine sord.
I ara més aviat estic estudiant-lo,
per millorar la qualitat.
He participat en uns 10 o 12 certàmens
i he rebut alguns premis,
i el que em fa més feliç
és ser seleccionada i poder ensenyar el meu estil,
no tan signat,
i més gestual.
I, en tercer lloc,
soc mestra d'art sord
a Colòmbia, en una formació a distància,
conectant-me via streaming.
Sí, sóc professora d'expressió corporal
i d'art sord: teatre, cinema, dibuix i literatura.
Investigar aquest àmbit m'encanta.
Va ser molta feina i molt bé.
Ja tenia un guió a punt,
però quan les bases
van anunciar el pla seqüència,
vaig pensar que podia gravar
sobre patins.
Vaig buscar les localitzacions,
tenia els actors,
i a punt d'encetar un actor
va marxar a Madrid.
Era essencial perquè feia acrobàcies
i sense aquest no podia.
Desanimada vaig continuar pensant-hi
i em vaig posar a escriure.
Escrivia i reescrivia diferents guions,
se'ls ensenyava a en David, la meva parella,
i gràcies als comentaris
vaig aconseguir tenir-ne un
que semblava interessant.
Algú em va suggerir
que els oblits no són forçosament per alzheimer,
sinó que poden succeir a joves molt ocupats
que no arriven a tot.
I vaig començar a gravar.
És clar, un pla seqüència
no pots tallar els errors,
has de repetir
fins que surti tot perfecte.
Calia gravar amb diferents plànols
i perspectives,
i a més com que soc sorda
el David no em podia avisar
quan m'havia de girar...
...havia de contar els segons,
i actuar com si no recordés les coses,
però seguir l'ordre del guió,
i avisar al meu fill el qual havia d'aparèixer....
El vaig repetir unes vuit o deu vegades,
els postics es desenganxaven,
i al final el vam aconseguir.
I va ser molt satisfactori.
Sincerament, no m'esperava els premis.
Potser sí, pel guió.
M'agrada donar-li voltes, sé que se'm dona bé,
i a més estudio guió,
i creia que podia ser pel guió.
Quan vaig veure que premiaven
un altre guió em vaig relaxar.
I em van avisar
que em premiaven al millor curt.
No m'ho esperava gens, tremolava i em vaig quedar en blanc...
Em sentia feliç,
sentia reconeguda la trajectòria i el treball previ.
I això m'ha animat a continuar fent-ho millor,
a continuar estudiant i a deixar reposar les idees,
prendre-m'ho amb calma i fer amb coneixement.
I em sento molt feliç.
Penso que hi ha moltes persones amb la capacitat de crear
però donaria el consell de no frivolitzar i fer de qualsevol manera.
Cal treballar amb calma. L'art és preciós, però demana paciència.